ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/888/26 Справа № 199/7504/25 	  	Суддя у 1-й інстанції - ПОДОРЕЦЬ О. Б. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 січня 2026 року Дніпровський апеляційний суд у складі:
головуючого – судді Ткаченко І.Ю.,
суддів: Свистунової О.В., Пищиди М.М.
за участю секретаря: Триполець В.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу 
за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості 
за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 
на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпра від 30 липня 2025 року,-

В С Т А Н О В И В: 

28 травня 2025 року позивач через систему «Електронний суд» звернувся до суду з позовом до до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилався на те, що 25.05.2006 року ОСОБА_1 та Закрите акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» уклали кредитний договір № DNL0GK03205906, відповідно до умов якого відповідач отримала кредит у розмірі 36741,00 доларів США з кінцевим терміном повернення 25.05.2021 року зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами у строки та у порядку, встановленому договором. 25.06.2006 року в забезпечення виконання зобов`язань відповідача за вказаним кредитним договором, між Банком та ОСОБА_2 було укладено договір поруки. Банк виконав свої зобов`язання за кредитним договором у повному обсязі, а саме надав ОСОБА_1 можливість розпоряджатись кредитними коштами на умовах, передбачених договором, але відповідач всупереч договірним зобов`язанням, в установлені терміни не повернула належні грошові суми, у зв`язку з чим Банк був вимушений звернутись з позовною заявою про стягнення заборгованості до Амур- Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська. Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 08.08.2016 року по справі №199/367/16-ц, з урахуванням ухвали про виправлення описки від 13.12.2016 року та ухвали про виправлення описки від 16.05.2017 року, позовні вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» задоволено. Стягнуто солідарно з позичальника та поручителя заборгованість за кредитним договором № DNL0GK03205906 від 25.05.2006 року у сумі 20073,33 доларів США, що відповідно до курсу НБУ складає 471321,79 грн. Додатковим рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська у справі № 199/367/16-ц від 16.05.2017 року визначено складові заборгованості, стягнутої вищевказаним рішенням суду від 08.08.2016. Стягнуто солідарно з позичальника та поручителя на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором № DNL0GK03205906 від 25.05.2006 року у сумі 20073,33 доларів США, що відповідно до курсу НБУ складає 471321,79 грн., яка складається із: 19656,56 доларів США - заборгованість за кредитом; 380,83 доларів США заборгованість по процентам за користування кредитом; 34,46 доларів США заборгованість по комісії за користування кредитом; 1,48 доларів США пеня за несвоєчасне виконання зобов`язання за договором. 13.02.2020 року Постановою Дніпровського апеляційного суду у справі №199/367/16-ц апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 08.08.2016 року залишено без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишено без змін. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер. Відповідно до розрахунку заборгованості та виписок по рахункам обліку заборгованості за договором, станом на 13.05.2025 року заборгованість відповідача за кредитним договором становить 58875,12 доларів США, з яких 19767,15 доларів США - заборгованість за кредитом (тілом кредиту), 19229,81 доларів США - заборгованість з процентів за користування кредитом, 4153,16 доларів США - заборгованість з комісії, 15725,00 доларів США - заборгованість з пені. На сьогоднішній день рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська у справі № 199/367/16-ц від 08.08.2016 року відповідачем не виконано.
У зв`язку з вищевикладеним, позивач просив суд стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором № DNL0GK03205906 від 25.05.2006 року у вигляді 3 відсотків річних за період з 13.02.2020 року по 13.05.2025 року у розмірі 3159,68 доларів США. (а.с.1-8)

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпра від 30 липня 2025 року позовні вимоги Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості  - задоволені.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» заборгованість, яка виникла за період з 13 лютого 2020 року по 13 травня 2025 року та складається із заборгованості за 3% річних у розмірі 3 159 доларів США 68 центів; а також судовий збір (а.с.43-45).

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, просить скасувати рішення суду та постановити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у поновному обсязі (а.с.48-58).

Розглянувши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню.

Судом першої інстанції встановлено, що 25.05.2006 року між ОСОБА_4 ( ОСОБА_1 ) та Закритим акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк» було укладено кредитний договір № DNL0GK03205906, відповідно до умов якого відповідач отримала кредит у розмірі 36741,00 доларів США з кінцевим терміном повернення 25.05.2021 року зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами у строки та у порядку, встановленому договором.
25.06.2006 року в забезпечення виконання зобов`язань відповідача за вказаним кредитним договором, між Закритим акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк» та ОСОБА_5 ( ОСОБА_3 ) було укладено договір поруки.
Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 08.08.2016 року по справі №199/367/16-ц, з урахуванням ухвали про виправлення описки від 13.12.2016 року та ухвали про виправлення описки від 16.05.2017 року, задоволено позов Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк». Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором № DNL0GK03205906 від 25.05.2006 року у сумі 20 073,33 доларів США, що відповідно до курсу НБУ складає 471 321,79 грн.
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 13.02.2020 року у справі №199/367/16-ц апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 08.08.2016 року залишено без задоволення, а рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 08.08.2016 залишено без змін.
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер, що підтверджується повним витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть №00044213773 від 25.03.2024 року.
Відповідно до розрахунку заборгованості за кредитним договором № DNL0GK03205906 від 25.05.2006 року, станом на 13.05.2025 року заборгованість відповідача за кредитним договором становить 58 875,12 доларів США, з яких 19 767,15 доларів США - заборгованість за кредитом (тілом кредиту), 19 229,81 доларів США - заборгованість з процентів за користування кредитом, 4 153,16 доларів США - заборгованість з комісії, 15 725,00 доларів США - заборгованість за пенею.

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про повне задоволення позовних вимог та стягуючи з відповідача 3% річних в сумі 3159,68 доларів США, виходив з із обґрунтованості та доведеності належними та допустимими доказами. 

Проте, колегія суддів не може погодитись з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на таке. 
Так, відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Згідно з частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Судом 1 інстанції встановлено, що рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 08.08.2016 року по справі №199/367/16-ц, з урахуванням ухвали про виправлення описки від 13.12.2016 року та ухвали про виправлення описки від 16.05.2017 року, задоволено позов Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк». Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором № DNL0GK03205906 від 25.05.2006 року у сумі 20 073,33 доларів США, що відповідно до курсу НБУ складає 471 321,79 грн.
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 13.02.2020 року у справі №199/367/16-ц апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 08.08.2016 року залишено без задоволення, а рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 08.08.2016 залишено без змін.

Згідно з ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до ч. 1 ст. 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.
За змістом ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу та 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом.
Оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.
Передбачене ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування 3% річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника. При обрахунку 3% річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні.
У постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року (справа № 14-10цс18) та від 04 липня 2018 року (справа № 14-154цс18) містяться висновки, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
При цьому, для застосування ч. 2 ст. 625 ЦК України необхідним є встановлення обсягу грошового зобов`язання, що виникло у боржника перед кредитором.
Таким чином, проценти, встановлені ст. 625 ЦК України, підлягають стягненню саме при наявності протиправного невиконання (неналежного виконання) грошового зобов`язання. Тобто, проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за ч. 2 ст. 625 ЦК України, є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання. На відміну від процентів, які є звичайною платою за користування грошима, зокрема за договором позики, до них застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність.
За період після прострочення повернення позики після закінчення дії кредитного договору підлягають стягненню річні проценти відповідно ч. 2 ст. 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання.
У постанові від 06 березня 2019 року у справі № 757/44680/15-ц (провадження № 61-32171сво18) Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що конструкція ст. 625 ЦК України щодо нарахування 3 % річних та інфляційних втрат розрахована на її застосування до такого грошового зобов`язання, вимога в якому може бути захищена в судовому (примусовому) порядку. Кредитор в натуральному зобов`язанні не має права нараховувати 3 % річних та інфляційні втрати, оскільки вимога в такому зобов`язанні не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку. При цьому зазначив, що натуральним зобов`язанням є зобов`язання, вимога в якому не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, але добровільне виконання якої не є безпідставно набутим майном.
Пред`явлення кредитором при існуванні задавненої вимоги тільки позову про стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат без позовної вимоги про стягнення задавненої вимоги, на яку нараховуються три проценти річних та інфляційні втрати, дозволяє кредитору обійти охорону, що надається боржнику при спливі позовної давності, і досягнути результату, який недоступний кредитору при пред`явленні позовної вимоги про стягнення задавненої вимоги, і яка забезпечує можливість боржнику заявити про застосування до неї позовної давності. Тобто складається доволі нерозумна ситуація: зі спливом позовної давності і неможливістю захисту задавненої вимоги кредитор зберігає можливість постійно подавати вимоги про стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат, нарахованих на задавнену вимогу, що означає по суті виконання задавненої вимоги і без можливості боржнику заявити про застосування позовної давності до задавненої вимоги. Тому кредитор, для охорони інтересів боржника, може пред`явити позов про стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат, які нараховані на задавнену вимогу, тільки разом з пред`явленням позову про стягнення задавненої вимоги (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 листопада 2022 року в справі № 285/3536/20 (провадження № 61-261св22).
Такі ж правові підходи також застосовано, зокрема, у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 09 серпня 2023 року у справі № 753/369/21 (провадження № 61-5785св23), що свідчить про сталість судової практики з питання застосування ст.625ЦК України у натуральному зобов`язанні.
Безумовно, строк позовної давності за своєю правовою природою має суттєву відмінність від строку пред`явлення виконавчого документа до виконання. В той же час в питанні можливості застосування до зобов`язання нарахувань, передбачених ст. 625 ЦК України, дані юридичні категорії з точки зору суду породжують схожі наслідки.
Зокрема, в обох випадках існує невиконане зобов`язання. В одному з них невиконане зобов`язання породжене договором, в іншому - договірні правовідносини сторін трансформувалися у зобов`язальні, пов`язані із стягненням грошових коштів на підставі рішення суду (питання породження та регламентації зобов`язання рішенням суду було предметом дослідження численної судової практики, зокрема і в справі № 161/13011/23, постанова Верховний Суду від 23 квітня 2025 року)
В обох таких випадках зазначене зобов`язання не припинене, в обох випадках боржник може виконати таке зобов`язання в добровільному порядку, однак в обох випадках кредитор втратив право на те, аби змусити боржника виконати таке зобов`язання в примусовому порядку. І саме в цьому пропуск строку позовної даності за договірним зобов`язанням та пропуск строку пред`явлення виконавчого документа до виконання породжує схожі наслідки по відношенню до положень ст. 625 ЦК України.
У зазначеній вище постанові від 06 березня 2019 року у справі № 757/44680/15-ц Об`єднана палата Касаційного цивільного суду зробила висновок про те, що конструкція ст. 625 ЦК України щодо нарахування 3 % річних та інфляційних втрат розрахована на її застосування до такого грошового зобов`язання, вимога в якому може бути захищена в примусовому порядку.
В свою чергу, втрата можливості реалізації зобов`язання в примусовому порядку обумовлює і втрату права нараховувати на таке невиконане зобов`язання 3 % річних та інфляційні втрати.
З точки зору суду наведена позиція є не тільки законною, але і справедливою по суті, оскільки не прив`язане до можливості примусової реалізації виконання боржником основного зобов`язання право кредитора нараховувати на таке зобов`язання 3 % річних та інфляційні втрати взагалі нівелює по суті інститути позовної даності та строку пред`явлення виконавчих документів до виконання.

Як встановлено матеріалами справи, рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 08.08.2016 року №199/367/16-ц, яким з відповідачів стягнуто солідарно на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» суму заборгованості за кредитним договором від 25.05.2006 року в сумі 20 073,33 доларів США, набрало чинності 13.02.2020 року.

Матеріали справи не містять доказів виконання зазначеного вище судового рішення, зокрема відсутні відомості про отримання виконавчих листів та пред`явлення їх до примусового виконання до приватного виконавця або державної виконавчої служби, відсутні відомості про відкриття виконавчого провадження його рух (повернення виконавчого документу стягувачу, закриття або закінчення виконавчого провадження), тобто неможливо встановити яка сума боргу за судовим рішенням погашена, або зовсім не погашена боржниками.

Враховуючи заявлені позовні вимоги та підстави, на які позивач посилається в обґрунтування своїх вимог, колегія суддів, звертає увагу на те, що можливість примусового стягнення кредитором заборгованості, про стягнення якої ухвалено рішення суду, вичерпується після закінчення строку пред`явлення до виконання виконавчого документа на виконання вказаного рішення, якщо такий строк не було поновлено в установленому законом порядку, тому за встановлених апеляційним переглядом обставин справи, відсутні правові підстави для задоволення позову.

Ігнорування кредитором обставин закінчення строку пред`явлення рішення суду до виконання щодо стягнення заборгованості призвело б до надання стягувачу можливості безпідставно уникнути законодавчої вимоги щодо встановлених законом строків та призвело б до безпідставного перебування боржника у невизначеному стані понад встановлений Законом час, що порушило б принцип правової визначеності як один із основоположних аспектів верховенства права.

Крім того, колегія суддів враховує, що відповідно до п. 18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого2022року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).
Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб, в подальшому його дія продовжена по теперішній час.
Зважаючи на вказане, відсутні підстави для стягнення з відповідача 3 відсотків річних в порядку ст. 625 ЦК України після 24.02.2022 року.

На підставі викладено вище, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції під час розгляду справи неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, у зв`язку з чим ухвалив незаконне судове рішення, яке підлягає скасуванню у зв`язку з недоведеністю заявлених позовних вимог з ухваленням нового рішення про відмову у позові.

Згідно із частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду, слід стягнути із АТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 витрати зі сплати судового збору за перегляд справи в апеляційному порядку у розмірі 3633,00 грн. 

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, - 

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 - задовольнити. 

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпра  від 30 липня 2025 року - скасувати. 

У задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості  - відмовити.

Стягнути з Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» (ЄДРПОУ 14360570) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 3633,60 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 22 січня 2026 року.

Судді: