ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 грудня 2025 року	справа № 380/12655/25  м. Львів	

Львівський окружний адміністративний суд у складі головуючої судді Андрусів У. Б., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області про визнання протиправним і скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,
в с т а н о в и в:
ОСОБА_1 (далі – позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області (далі – відповідач-1, ГУ ПФУ у Львівській області), Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області (далі – відповідач-2, ГУ ПФУ в Харківській області), у якому просить:
- визнати протиправним і скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області від 12.05.2025 №133850019345 про відмову у призначенні ОСОБА_1 пенсії;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 05.05.2025 і вирішити питання про призначення позивачу пенсії за віком як учаснику бойових дій відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 115 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» із зарахуванням до страхового стажу періоду роботи з 11.10.1996 до 22.05.2001 відповідно до трудової книжки НОМЕР_1 від 09.01.1991.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що є учасником бойових дій. Стверджує, що 05.05.2025 звернувся до ГУ ПФУ у Львівській області із заявою про призначення дострокової пенсії за віком відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 115 Закону України від 09.07.2003 року №1058-VІ «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». За результатами розгляду заяви, ГУ ПФУ в Харківській області (за принципом екстериторіальності) прийняло рішення про відмову у призначенні пенсії від 12.05.2025 №133850019345, покликаючись на відсутність необхідного страхового стажу, зокрема до страхового стажу не зараховано період роботи з 11.10.1996 до 22.05.2001 згідно трудової книжки НОМЕР_1 від 09.01.1991, оскільки різниця між датою прийому та датою наказу про прийом складає більше місяця. Зазначає, що звертався до ПрАТ «Львівтурист» (на якому працював у спірний період) з метою отримання уточнюючої довідки про підтвердження стажу роботи або витягу з наказу №2 від 12.10.1996, однак йому повідомлено про неможливість надання цих документів у зв`язку з їх втратою через затоплення архіву. Наголошує, що має право на зарахування спірного періоду, так як не несе відповідальності за порушення порядку заповнення трудової книжки. Вважаючи оскаржуваний акт індивідуальної дії протиправним та таким, що порушує його право на належний соціальний захист, позивач звернувся до суду з цим позовом.
Ухвалою судді від 25.06.2025 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами.
08.07.2025 відповідач-1 подав до суду відзив на позовну заяву із викладом заперечень щодо наведених позивачем обставин та правових підстав позову. Свою позицію мотивує тим, що за результатами розгляду заяви позивача ГУ ПФУ в Харківській області прийняло рішення про відмову в призначенні дострокової пенсії за віком у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу. Стверджує, що право на пенсію відповідно до положень п. 4 ч. 1 ст. 115 Закону №1058-VІ виникає у чоловіків за наявності не менше як 25 років страхового стажу, проте на момент звернення страховий стаж позивача становив 21 рік 2 місяці 0 днів. До страхового стажу позивача не зараховано період роботи згідно трудової книжки НОМЕР_1 від 09.01.1991, оскільки він внесений з порушенням інструкції №58, а саме: з 11.10.1996 до 22.05.2001 – різниця між датою прийому та датою наказу про прийом складає більше одного місяця (наказ про прийом на роботу №2 від 12.02.1996). Звертає увагу, що в оскаржуваному рішенні надано роз`яснення щодо порядку підтвердження стажу за показами свідків. Крім того наголошує, що згідно розрахунку стажу період з 01.01.1998 до 30.11.1998 відповідачем-2 зараховано до страхового стажу. З урахуванням викладеного, просить відмовить у задоволенні позову в повному обсязі.
18.07.2025 відповідач-2 проти позову заперечив з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву. Зазначає, що за принципом екстериторіальності заяву позивача розглянуто ГУ ПФУ в Харківській області та прийнято рішення про відмову у призначенні пенсії. Констатує, що основною умовою визначення права особи на дострокову пенсію за віком відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 115 Закону №1058-VІ є наявність страхового стажу не менше 25 років. До загального страхового стажу позивача не зараховано період роботи з 11.10.1996 до 22.05.2001 згідно з трудовою книжкою НОМЕР_1 від 09.01.1991, оскільки різниця між датою прийому та датою наказу про прийом складає більше місяця (наказ про прийом на роботу №2 від 12.02.1996). Наголошує, що у зв`язку з відсутністю необхідного стажу роботи позивачу правомірно відмовлено у призначенні пенсії.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на які сторони покликаються, як на підставу своїх вимог та заперечень, оцінивши докази, що мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд установив такі обставини та відповідні їм правовідносини.
Позивач є учасником бойових дій, що підтверджується посвідченням від 16.10.2024 серії НОМЕР_2 .
Згідно із записами трудової книжки від 09.01.1991 серії НОМЕР_1 позивач у спірний період має такий трудовий стаж:
- 19.08.1994 – прийнятий на роботу по переводу водієм автобази Дрогобицького туркомплексу «Перлина Прикарпаття» (наказ №12 від 19.08.1994);
- 11.10.1996 – переведений на автобазу «Турист» - філію ЗАТ «Львівтурист» на посаду водія (наказ №62 від 10.10.1996);
- 11.10.1996 – прийнятий на роботу по переводу на посаду водія філії Дрогобицької автобази «Турист» ЗАТ «Львівтурист» (наказ №2 від 12.02.1996).
На основі рішення правління ЗАТ «Львівтурист» від 03.03.1997 протокол №2 філію Дрогобицька автобаза «Турист» реорганізовано і створено АТКК «Дрогобичтуристгурт»;
- 22.05.2001 – звільнений з роботи за угодою сторін п. 1 ст. 36 КЗпП України (наказ №29 від 22.05.2001).
Суд установив, що 05.03.2025 позивач звертався із заявою щодо призначення дострокової пенсії за віком, за результатами розгляду якої Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області прийняло рішення від 12.03.2025 №133850019345 про відмову у призначенні пенсії з підстав відсутності необхідного страхового стажу. Зазначене рішення позивачем не оскаржувалося.
25.03.2025 позивач звернувся до Приватного акціонерного товариства «Львівтурист» щодо надання копії наказу №2 від 12.10.1996 про прийняття на роботу в порядку переведення на посаду водія та довідки про період роботи з 12.10.1996 до 22.05.2001. Крім того, просив повідомити стосовно можливості внесення виправлення в трудову книжку в частині допущеної помилки в даті наказу №2.
Листом від 22.04.2025 №01/51 Приватне акціонерне товариство «Львівтурист» повідомило про неможливість надання довідки про період роботи з 12.10.1996 до 22.05.2001 та копії наказу №2 від 12.10.1996 у зв`язку з тим, що документи втрачені через затоплення архіву та відновленню не підлягають. Констатувало, що враховуючи відсутність первинних документів товариство не може внести виправлення в трудову книжку. 
05.05.2025 позивач звернувся до відповідача-1 із заявою про призначення дострокової пенсії за віком як учаснику бойових дій та зарахування до стажу періоду роботи з 12.10.1996 до 22.05.2001.
За принципом екстериторіальності структурним підрозділом для прийняття рішення за результатами поданої заяви визначено ГУ ПФУ в Харківській області.
12.05.2025 відповідач-2 прийняв рішення про відмову у призначенні пенсії №133850019345. 
Зі змісту оскаржуваного рішення вбачається:
«Необхідний вік становить: 55 років.
Вік заявника: 55 років.
Необхідний страховий стаж станови: 25 років.
Страховий стаж заявника становить: 21 рік 2 місяці 0 днів.
…Результати розгляду документів, доданих до заяви:
До загального страхового стажу не зараховано період роботи згідно з трудовою книжкою НОМЕР_1 від 09.01.1991, оскільки він внесений з порушенням вимог Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої спільним наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України та Міністерства соціального захисту населення України №58 від 29 липня 1993 р. та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 17 серпня 1993 р. за №110, а саме:
- з 11.10.1996 по 22.05.2001 – різниця між датою прийому та датою наказу про прийом складає більше місяця (наказ про прийом на роботу №2 від 12.02.1996).
*Згідно з листом №01/51 від 22.04.2025 від ПАТ «Львівтурист» підтвердити даний період наданням уточнюючої довідки або витягу з наказу №2 від 12.10.1996 неможливо, оскільки «документи втрачені через затоплення архіву та відновленню не підлягають».
Вирішено: відмовити в призначенні пенсії за віком ОСОБА_1 відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» у зв`язку із відсутністю необхідного страхового стажу, передбаченого пунктом 4 статті 115 «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
У відповідь на звернення від 29.05.2025, листом від 12.06.2025 №11989-12402/М-52/8-1300/25 ГУ ПФУ у Львівській області повідомило про прийняте ГУ ПФУ в Харківській області рішення про відмову в призначенні пенсії від 12.05.2025 №133850019345 у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу. Покликаючись на приписи порядку №637, наголосило, що у разі коли документи про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудового стажу здійснюється органами Пенсійного фонду на підставі показань свідків.
Вважаючи рішення відповідача-2 протиправним та таким, що підлягає скасуванню, позивач пред`явив цей позов до суду.
Спірні правовідносини між сторонами виникли у зв`язку з прийняттям рішення про відмову у призначенні дострокової пенсії за віком відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 115 Закону України від 09.07.2003 №1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
Надаючи правову оцінку цим правовідносинам та встановленим обставинам справи, суд застосовує такі норми чинного законодавства та робить висновки по суті спору.
Частиною 2 ст. 19 Конституції України регламентовано, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Аналіз цієї норми дає змогу виснувати, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
За приписами ч. 1, 3 ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.
Спеціальним нормативно-правовим актом, який визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, є Закон України від 09.07.2003 №1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон №1058-IV), який набрав чинності 01.01.2004.
Частиною 1 ст. 9 Закону № 1058-унормовано, що відповідно до цього Закону за рахунок коштів Пенсійного фонду в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: 1) пенсія за віком; 2) пенсія по інвалідності внаслідок загального захворювання (у тому числі каліцтва, не пов`язаного з роботою, інвалідності з дитинства); 3) пенсія у зв`язку з втратою годувальника.
Відповідно до ст. 8 Закону № 1058-ІV право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.
Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 115 Закону №1058-IV право на призначення дострокової пенсії за віком мають: військовослужбовці, особи начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейські, особи начальницького і рядового складу Державного бюро розслідувань, які брали участь у бойових діях, в антитерористичній операції в районах її проведення, у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях в районах їх здійснення та/або безпосередньою участю у здійсненні заходів, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, а також ті, яким встановлено інвалідність внаслідок поранення, контузії, каліцтва, отриманих під час захисту Батьківщини або під час виконання інших обов`язків військової служби (службових обов`язків), або внаслідок захворювання, пов`язаного з перебуванням на фронті, виконанням інтернаціонального обов`язку чи безпосередньою участю в антитерористичній операції в районах її проведення, у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях в районах їх здійснення та/або безпосередньою участю у здійсненні заходів, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, дружини (чоловіки), якщо вони не взяли повторний шлюб, і батьки військовослужбовців, осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейських, осіб начальницького і рядового складу Державного бюро розслідувань, які померли (загинули) у період проходження військової служби (виконання службових обов`язків) чи після звільнення із служби, але внаслідок поранення, контузії, каліцтва, отриманих під час виконання обов`язків військової служби (службових обов`язків), захворювання, пов`язаного з перебуванням на фронті, ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи, виконанням інтернаціонального обов`язку чи безпосередньою участю в антитерористичній операції в районах її проведення, у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях в районах їх здійснення та/або безпосередньою участю у здійсненні заходів, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, особи, яким надано статус учасника бойових дій відповідно до пунктів 20, 21 і 25 частини першої статті 6, особи з інвалідністю внаслідок війни відповідно до пунктів 12, 13 і 16 частини другої статті 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (крім працівників підприємств, установ, організацій, які залучалися та брали безпосередню участь у здійсненні заходів, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів), особи з числа резервістів, військовозобов`язаних і осіб, які входили до складу добровольчого формування територіальної громади, яким надано статус учасника бойових дій відповідно до пункту 19 статті 6, особи з інвалідністю внаслідок війни відповідно до пункту 11 статті 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», дружини (чоловіки), якщо вони не взяли повторний шлюб, і батьки, яким надано статус сім`ї загиблих (померлих) Захисників і Захисниць України відповідно до пунктів 3 і 4 частини першої статті 10-1 зазначеного Закону, пункту 5 частини першої статті 10-1 зазначеного Закону з числа членів сімей резервістів і військовозобов`язаних, а також пункту 6 частини першої статті 10-1 зазначеного Закону, - після досягнення чоловіками 55 років, жінками - 50 років та за наявності страхового стажу не менше 25 років у чоловіків і не менше 20 років у жінок.
Особи, яким надано статус особи, на яку поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо уточнення норм, що регулюють питання визначення категорій осіб, які визнаються ветеранами війни та членами сімей загиблих Захисників і Захисниць України, та надання їм соціальних гарантій» з числа осіб, зазначених у статтях 10 і 10-1 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», продовжують користуватися правом на призначення дострокової пенсії за віком відповідно до цього пункту, передбаченим для членів сімей загиблих (померлих) Захисників і Захисниць України, без заміни відповідного посвідчення.
За змістом п. 19 ст. 6 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» учасниками бойових дій визнаються, зокрема, військовослужбовці (резервісти, військовозобов`язані, добровольці Сил територіальної оборони) Збройних Сил України, Національної гвардії України, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення, у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії російської федерації у Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів, у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України.
Постановою Правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 №22-1 затверджено Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - порядок №22-1). 
Відповідно до абз. 16-18 пп. 6 п. 2.1. розділу 2 порядку 22-1 документами, які підтверджують право на призначення дострокової пенсії за віком, є:
посвідчення учасника бойових дій;
особам, яким надано статус учасника бойових дій відповідно до пунктів 19 (з числа резервістів, військовозобов`язаних, осіб, які входили до складу добровольчого формування територіальної громади), 20, 21 частини першої статті 6 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», є: посвідчення учасника бойових дій (у разі відсутності в посвідченні учасника бойових дій пункту і статті Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», відповідно до якого надано статус, такі відомості підтверджуються органом, що видав посвідчення, або додаються документи, які підтверджують безпосередню участь цих осіб в АТО/ООС, передбачені Порядком надання та позбавлення статусу учасника бойових дій, або документи військових частин (органів, підрозділів), підприємств, установ та організацій про безпосередню участь в обороні України у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації). Особами з числа резервістів і військовозобов`язаних, особами, які входили до складу добровольчого формування територіальної громади, додаються документи, які підтверджують їх належність до таких осіб (незалежно від наявності в посвідченні зазначених вище відомостей) (при призначенні пенсії учасникам бойових дій згідно з пунктом 4 частини першої статті 115 Закону).
Суд установив, що позивач є учасником бойових дій, що підтверджується посвідченням від 16.10.2024 серії НОМЕР_2 .
Спірним у розглядуваній справі є питання щодо наявності у позивача страхового стажу, необхідного для призначення дострокової пенсії, тобто не менше 25 років.
Приписами ст. 1 Закону №1058-IV унормовано, що страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягала державному соціальному страхуванню, якою або за яку сплачувався збір на обов`язкове державне пенсійне страхування згідно із законодавством, що діяло раніше, та/або підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню згідно із цим Законом і за який сплачено страхові внески.
Відповідно до ч.1 ст. 24 Закону №1058-IV страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.
За правилами ч. 2 ст. 24 Закону №1058-IV страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.
Згідно з ч. 4 ст. 24 Закону №1058-IV періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.
Отже, відповідно до вказаних норм обчислення стажу при розрахунку розміру пенсії здійснюється таким чином: за період до 01.01.2004 - на підставі записів трудової книжки (ст. 56, 60, 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення»); починаючи з 01.01.2004 - за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку (ст. 24 Закону №1058-IV).
Як вбачається з оскаржуваного акту індивідуальної дії, відповідач-2 не зарахував до загального страхового стажу період роботи згідно з трудовою книжкою НОМЕР_1 від 09.01.1991, оскільки він внесений з порушенням вимог Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої спільним наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України та Міністерства соціального захисту населення України №58 від 29.07.1993 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 17.08.1993 за №110, а саме: з 11.10.1996 до 22.05.2001 – різниця між датою прийому та датою наказу про прийом складає більше місяця (наказ про прийом на роботу №2 від 12.02.1996).
Суд звертає увагу, що за змістом ст. 62 Закону України від 05.11.1991 №1788-XII «Про пенсійне забезпечення» основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 № 637 (далі - порядок № 637).
Відповідно до п. 1, 2 порядку №637 основним документом, що підтверджує стаж роботи за період до впровадження персоніфікованого обліку у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. У разі коли документи про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудового стажу здійснюється органами Пенсійного фонду на підставі показань свідків.
Згідно з абз. 1 п. 3 порядку № 637 за відсутності трудової книжки, а також у випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження стажу роботи приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, а також виписки або довідки, складені на основі даних, наявних в інформаційних (автоматизованих) та/або інформаційно-комунікаційних системах підприємств, установ, організацій, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.
Приписами п. 18 порядку № 637 унормовано, що за відсутності документів про наявний стаж роботи і неможливості одержання їх внаслідок ліквідації підприємства, установи, організації або відсутності архівних даних з інших причин, ніж ті, що зазначені в пункті 17 цього Порядку, трудовий стаж установлюється на підставі показань не менше двох свідків, які б знали заявника по спільній з ним роботі на одному підприємстві, в установі, організації (в тому числі колгоспі) або в одній системі і мали документи про свою роботу за час, стосовно якого вони підтверджують роботу заявника.
Аналіз наведених норм права свідчить про те, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка, а необхідність підтвердження трудового стажу на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами виникає виключно у разі відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній чи наявності неправильних чи неточних записів про періоди роботи.
Вказаний висновок узгоджується з правовими позиціями Верховного Суду, викладеними у постановах від 05.12.2019 в справі № 235/805/17, від 06.12.2019 у справі № 663/686/16-а, від 06.12.2019 у справі № 500/1561/17, від 05.12.2019 у справі № 242/2536/16-а.
Заразом суд зазначає, що наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 №58 затверджено Інструкцію про порядок ведення трудових книжок працівників (далі - інструкція №58).
Відповідно до п. 1 інструкції №58 трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Трудові книжки ведуться на всіх працівників підприємств, установ і організацій (надалі підприємств) усіх форм власності, які пропрацювали на них понад 5 днів, включаючи осіб, які є співвласниками (власниками) підприємств, селянських (фермерських) господарств, сезонних і тимчасових працівників, а також позаштатних працівників за умови, що вони підлягають державному соціальному страхуванню.
За правилами п. 2.4 інструкції №58 усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження). Записи виконуються арабськими цифрами (число і місяць двозначними). Записи виконуються акуратно, ручкою кульковою або з пером, чорнилом чорного, синього або фіолетового кольорів, і завіряються печаткою запис про звільнення, а також відомості про нагородження та заохочення.
Згідно з п.2.6 інструкції №58 у разі виявлення неправильного або неточного запису відомостей про роботу, переведення, а також нагородження та заохочення тощо, виправлення виконується власником або уповноваженим ним органом, де було зроблено відповідний запис. Власник або уповноважений ним орган за новим місцем роботи зобов`язаний надати працівнику в цьому необхідну допомогу.
Відповідно до п. 4.1 інструкції №58 у разі звільнення працівника всі записи про роботу і нагороди, що внесені у трудову книжку за час роботи на цьому підприємстві, засвідчуються підписом керівника підприємства або спеціально уповноваженою ним особою та печаткою підприємства або печаткою відділу кадрів.
За змістом постанови Кабінету Міністрів України від 27.04.1993 №301 «Про трудові книжки працівників» відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації. За порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання і видачі трудових книжок посадові особи несуть дисциплінарну, а в передбачених законом випадках іншу відповідальність.
Аналіз викладених норм свідчить про те, що законодавством чітко визначено порядок організації ведення, обліку, зберігання і видачу трудових книжок працівників, а також встановлено відповідальність за порушення такого порядку.
Позивач, як особа на яку не покладено обов`язку щодо організації ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок, не несе відповідальності за неправильність, неточність або неповноту внесених до її трудової книжки відомостей, оскільки записи у його трудову книжку вносяться відповідальним працівником підприємства, більше того, недоліки її заповнення не є підставою для тверджень про відсутність страхового стажу у позивача.
Самостійне внесення працівником відомостей щодо своєї трудової діяльності, а також внесення виправлень у разі неправильного або неточного запису не передбачено. Також варто зазначити, що трудовим законодавством України не встановлено обов`язку працівника здійснювати контроль за веденням обліку та заповненням роботодавцем, іншими органами трудової книжки.
Власне недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для особи, щодо якої такі порушення було вчинено, а отже, й не може впливати на її особисті права.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 09.08.2019 у справі №654/890/17.
Щодо незарахування періоду роботи з 11.10.1996 до 22.05.2001, суд зазначає таке.
Згідно із записами трудової книжки від 09.01.1991 серії НОМЕР_1 позивач:
- 11.10.1996 переведений з Дрогобицького туркомплексу «Перлина Прикарпаття» на автобазу «Турист» - філію ЗАТ «Львівтурист» на посаду водія (наказ №62 від 10.10.1996) – запис 9;
- 11.10.1996 – прийнятий на роботу по переводу на посаду водія філії Дрогобицької автобази «Турист» ЗАТ «Львівтурист» (наказ №2 від 12.02.1996) – запис 10;
- 22.05.2001 – звільнений з роботи за угодою сторін п. 1 ст. 36 КЗпП України (наказ №29 від 22.05.2001) запис 11.
Тобто трудовою книжкою підтверджується період роботи позивача з 11.10.1996 до 22.05.2001 на посаді водія у філії ЗАТ «Львівтурист».
Стосовно допущеної очевидної, зважаючи на попередній запис 9, помилки в даті наказу №2 про прийняття на роботу в порядку переведення, суд звертає увагу, що 25.03.2025 позивач звернувся до Приватного акціонерного товариства «Львівтурист» щодо надання копії наказу №2 від 12.10.1996 про прийняття на роботу в порядку переведення на посаду водія та довідки про період роботи з 12.10.1996 до 22.05.2001. Крім того, просив повідомити стосовно можливості внесення виправлення в трудову книжку, зокрема в дату наказу №2.
Тобто позивач вжив усіх необхідних заходів з метою підтвердження стажу роботи в ЗАТ «Львівтурист».
Проте листом від 22.04.2025 №01/51 ПрАТ «Львівтурист» повідомило про неможливість надання довідки про період роботи з 12.10.1996 до 22.05.2001 та копії наказу №2 від 12.10.1996 у зв`язку з тим, що документи втрачені через затоплення архіву та відновленню не підлягають. Констатувало, що враховуючи відсутність первинних документів товариство не може внести виправлення в трудову книжку.
При вирішенні спору суд враховує, що позивач жодним чином не впливає на дотримання порядку заповнення трудової книжки та не може нести негативні наслідки за окремі недоліки у внесених у ній записах.
Верховний Суд у постанові від 06.02.2018 у справі №677/277/17 зазначив, що в силу постанови №301 відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, тому власне недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення.
Працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві, та у свою чергу неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства, а тому вказані обставини не можуть бути підставою для позбавлення позивача конституційного права на соціальний захист в частині призначення пенсії за віком.
Такий висновок релевантний правовій позиції Верховного Суду, викладеній в постанові від 30.09.2021 у справі №300/860/17.
Також Верховний Суд у постановах від 24.05.2018 у справі №490/12392/16-а, від 04.09.2018 у справі № 423/1881/17 сформував позицію, що певні недоліки щодо заповнення трудової книжки не можуть бути підставою для неврахування відповідного періоду роботи для обрахунку стажу при призначенні пенсії.
Суд зазначає, що незарахування стажу роботи за спірний період суперечатиме принципу правової визначеності, оскільки в п.3.1 Рішення Конституційного Суду України (Справа №1-25/2010 від 29 червня 2010 року) зазначено, що одним з елементів верховенства права є принцип правової визначеності, у якому стверджується, що обмеження основних прав людини та громадянина і втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлюваних такими обмеженнями. Тобто обмеження будь-якого права повинне базуватися на критеріях, які дадуть змогу особі відокремлювати правомірну поведінку від протиправної, передбачати юридичні наслідки своєї поведінки.
Суд вважає, що право позивача на встановлені законом гарантії не може бути поставлене в залежність від якості виконання обов`язків працівником, відповідальним за порядок ведення трудової книжки. На особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його трудовій книжці.
Неточність в записах в трудовій книжці та інших документах не може бути підставою для виключення певних періодів роботи з трудового стажу позивача, що дає йому право на призначення пенсії.
Окрім того, суд звертає увагу, що порядком №22-1 встановлено, що орган, який призначає пенсію, надає допомогу особам, щодо одержання відсутніх документів для призначення пенсії шляхом: доведення до відому заявника переліку відсутніх документів, які йому слід подати; або шляхом витребування від підприємств, установ та організацій (архівних установ, контролюючих органів) подання додаткових документів, яких не вистачає.
Такий підхід узгоджується із нормою ч. 1 ст. 3 Конституції України, відповідно до якої саме людина, визнається в Україні найвищою соціальною цінністю.
Відповідно до цієї конституційної норми, діяльність органів державної влади, зокрема Пенсійного фонду України, повинна бути спрямована на сприяння у реалізації прав людини, а не на обмеження таких прав із формальних підстав.
Однак матеріали справи не містять, а відповідачем-2 в обґрунтування правомірності прийняття спірного рішення не надано до суду доказів самостійного звернення до підприємств та/або архівних установ з метою отримання додаткових документів для підтвердження трудового стажу позивача.
Відтак суб`єкт владних повноважень, у разі наявності обґрунтованих сумнівів щодо записів у трудовій книжці позивача на момент їх внесення, мав вжити заходів з метою перевірки відповідних відомостей.
Водночас, як встановлено судом, відповідачем-2 не здійснено жодних дій, спрямованих на отримання відомостей, додаткових документів, на підставі яких можна було б додатково підтвердити страховий стаж позивача за спірний період.
Натомість ГУ ПФУ в Харківській області покладено тягар негативних наслідків виключно на позивача.
У контексті зазначеного суд критично оцінює твердження відповідача-1 щодо необхідності надання свідчень двох свідків.
З урахуванням наведеного, суд виснує, що період роботи позивача на посаді водія у філії ЗАТ «Львівтурист» підлягає зарахуванню до його страхового стажу.
Суд зауважує, що згідно форми РС-право період з 01.01.1998 до 30.11.1998 враховано при обчисленні страхового стажу позивача. 
Водночас при прийнятті оскаржуваного акту індивідуальної дії позивачу не враховано період роботи з 11.10.1996 до 22.05.2001, тому з метою поновлення порушеного права позивача суд уважає за необхідне зарахувати до його страхового стажу саме цей період.
Відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5)добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Згідно з пп. 2 ч. 2 ст. 245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень.
Оцінюючи рішення відповідача про відмову в призначенні пенсії з підстав відсутності страхового стажу, суд дійшов висновку, що воно не відповідає критеріям, визначеним ч. 2 ст. 2 КАС України, тому таке рішення суд визнає протиправним та таким, що підлягає скасуванню.
Відповідно до ч. 3 ст. 245 КАС України у разі скасування індивідуального акта, суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.
За змістом ч. 2 ст. 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог (ч. 2 ст. 9 КАС України).
З метою ефективного захисту порушеного права позивача суд вважає за необхідне зобов`язати відповідача-2 повторно розглянути заяву позивача про призначення дострокової пенсії за віком на підставі п. 4 ч. 1 ст. 115 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 05.05.2025, зарахувавши до страхового стажу період роботи з 11.10.1996 до 22.05.2001 згідно з трудовою книжкою від 09.01.1991 серії НОМЕР_1 .
Стосовно вимоги позивача зобов`язального характеру, адресованої ГУ ПФУ у Львівській області, суд враховує таке.
Згідно з ч. 1 ст. 44 Закону №1058-IV заява про призначення (перерахунок) пенсії та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду за погодженням із центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально.
Відповідно до п. 1.1 розділу І порядку №22-1 заява про призначення пенсії подається заявником до територіального органу Пенсійного фонду України (далі - орган, що призначає пенсію) через структурний підрозділ, який здійснює прийом та обслуговування осіб (далі - сервісний центр).
Зі змісту п. 4.2 розділу IV порядку №22-1 вбачається, що після реєстрації заяви та сканування копій документів засобами програмного забезпечення за принципом екстериторіальності визначається структурний підрозділ органу, що призначає (перераховує) пенсію, який формує атрибути сканованих документів (із зазначенням часу їх створення), електронну пенсійну справу. 
Пунктом 4.3. розділу IV порядку №22-1 визначено, що рішення за результатами розгляду заяви підписується керівником органу, що призначає пенсію (іншою посадовою особою, визначеною відповідно до наказу керівника органу, що призначає пенсію, щодо розподілу обов`язків), та зберігається в електронній пенсійній справі особи.
Суд установив, що у межах спірних правовідносин заява позивача про призначення дострокової пенсії розглянута за принципом екстериторіальності відповідачем-2 та за результатом її розгляду прийнято спірне рішення.
Тому дії зобов`язального характеру має вчинити територіальний орган Пенсійного фонду України, визначений за принципом екстериторіальності, що прийняв рішення - ГУ ПФУ в Харківській області.
Наведена правова позиція корелюється з висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 07.05.2024 у справі №460/38580/22, від 24.05.2024 у справі №460/17257/23, від 18.09.2024 у справі №240/6201/23.
Тому позовна вимога у цій частині задоволенню не підлягає.
Відповідно до вимог ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
За правилами ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Згідно з ч. 1 ст. 245 КАС України при вирішенні справи по суті суд може задовольнити позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю або частково.
Перевіривши обґрунтованість доводів позивача, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи встановлені обставини справи, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову, водночас обравши ефективний спосіб захисту порушених прав позивача, незалежно від формулювання позовних вимог, яке зазначене у позовній заяві.
Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору за пред`явлення цього адміністративного позову, доказів понесення інших судових витрат він до суду не подав, тому підстави для розподілу судових витрат відсутні.
Керуючись ст. 2, 72-77, 90, 139, 241-246, 255, 293, 295-297 КАС України, суд
у х в а л и в:
1. Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області про визнання протиправним і скасування рішення, зобов`язання вчинити дії задовольнити частково.
2. Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області від 12.05.2025 №133850019345 про відмову у призначенні пенсії.
3. Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення дострокової пенсії за віком від 05.05.2025, зарахувавши до страхового стажу період роботи з 11.10.1996 до 22.05.2001 згідно з трудовою книжкою від 09.01.1991 НОМЕР_1 .
4. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.
5. Судові витрати розподілу не підлягають.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення суду може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Учасники справи:
Позивач – ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_3 ).
Відповідач-1 – Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області (місцезнаходження: вул. Митрополита Андрея, буд. 10, м. Львів, 79016; ЄДРПОУ 13814885).
Відповідач-2 – Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області (місцезнаходження: майдан Свободи, Держпром, 3 під., 2 поверх, м. Харків, 61022; ЄДРПОУ 14099344).

Суддя	Андрусів Уляна Богданівна