Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
Єдиний унікальний номер №440/2136/13-ц 
Провадження № 2/943/1/2025 
30 грудня 2025 року м.Буськ, Львівська область
Буський районний суд Львівської області в складі:
головуючої-судді Шендрікової Г.О., 
за участю секретаря судового засідання Ладиги С.В.
за участю представника позивачка адвоката Талалаєвої О.Ю. 
за участю позивача ОСОБА_1 
за участю відповідача ОСОБА_2 
за участю представника відповідача адвоката Москаль Я.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Буську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , яка є правонаступником ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , Золочівської міської ради Золочівського району Львівської області, Львівського управління лісового та мисливського господарства, треті особи Золочівська районна державна адміністрація Львівської області, Золочівське міжрайонне бюро технічної інвентаризації про скасування рішення виконкому Олеської селищної ради депутатів трудящих від 08.09.1951 року про продаж бросового будинку в с. Сасів Побічанському лісгоспу, скасування рішення районної ради депутатів трудящих від 26.09.1951 року, скасування наказу директора Золочівського держлісгоспу від 12.12.1996 року № 163, визнання недійсним державного акту на право приватної власності на землю, визнання недійсним свідоцтва про право власності на будинок, скасування права власності на земельні ділянки, визнання ОСОБА_3 спадкоємицею ОСОБА_4 , про повернення в натурі ОСОБА_1 будинку в АДРЕСА_1 в порядку ст. 5 Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні» та земельну ділянку, яка виділялась для обслуговування вказаного будинку у розмірі 0,5 га,
в с т а н о в и в :

Прокурор Золочівського району в інтересах держави в особі Золочівського державного лісогосподарського підприємства «Львівліс» звернувся до ОСОБА_5 , Золочівського міжрайонного бюро технічної інвентаризації, треті особи ОСОБА_6 про визнання незаконним свідоцтво про право власності на будинок від 09.12.1996 року.
В обгрунтування заявленого позову прокурор зазначив, що на підставі наказу директора Золочівського держлісгоспу № 163 від 12.12.1996 року було надано дозвіл ОСОБА_7 на приватизацію лісового кордону згідно Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду». На підставі вказаного наказу, Золочівським МБТІ 09 грудня 1996 року було видано свідоцтво про право власності на будинок, який знаходиться в АДРЕСА_1 на ім`я ОСОБА_7 та ОСОБА_5 . Однак, вказана приватизація не могла бути законною, оскільки вказаний будинок був адміністративним, і не був житловим, а також те, що ОСОБА_7 та ОСОБА_5 не могли бути наймачами вказаного майна. Порушує питання незаконності приватизації вказаного будинку, оскільки в порушення вимог ст.ст. 3, 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» спірний будинок площею 134 кв. м. переданий у власність ОСОБА_7 , ОСОБА_5 безоплатно, хоча згідно нормативних вимог до приватизації житла норма безоплатної передачі громадянам будинків (квартир) здійснюється з розрахунку стандартної норми 21 кв. м. загальної площі на наймача і кожного члена його сім`ї та додатково 10 кв. м. на сім`ю, а надлишки загальної площі (квартири) мали би підлягати продажу. Також вказує на те, що свідоцтво про приватизацію було видано раніше аніж сам наказ, що вказує на незаконність дій щодо такої приватизації. 
Ухвалою судового засідання Золочівського районного суду Львівської області від 26 квітня 2007 року (том 2 а.с. 40) справу за позовом прокурора Золочівського району Львівської області в інтересах Золочівського державного лісового підприємства ДЛГО «Львівліс» до ОСОБА_5 , Золочівського МБТІ про визнання незаконним свідоцтва про право власності на будинок залишено без розгляду, оскільки Золочівське державне лісогосподарське підприємство ДЛГО «Львівліс», в інтересах кого подано даний позов, не підтримує заявлених вимог. 30 липня 2007 року Ухвалою колегії суддів Судової палати в цивільних справах апеляційного суду Львівської області ухвалу судового засідання Золочівського районного суду Львівської області від 26 квітня 2007 року залишено без змін.
ОСОБА_6 та ОСОБА_3 звернулась до Золочівського районного суду Львівської області з позовом до Золочівської районної державної адміністрації, Золочівського Держлісгоспу, Сасівської сільської ради, ОСОБА_5 , третя особа Золочівське МБТІ про відміну рішення виконкому Олеської районної ради про продаж будинковолодіння і земельної ділянки від 26.09.1951 року , визнання недійсним свідоцтва про право власності на будинок в с. Сасів Золочівського району від 09.12.1996 року, державного акту на право приватизації власності на землю, виданого Сасівською сільрадою 23.01.1998 року на імя ОСОБА_7 та наказу Золочівського лісництва від 12.12.1996 р. № 163, повернути будинок ОСОБА_6 , ОСОБА_3 .
Позов мотивовано тим, що рішенням № 1805 від 21 травня 2002 року комісією з питань поновлення прав реабілітованих Золочівської районної держадміністрацією визнано факт необґрунтованих репресій до Позивачів та надано їм статус репресованих. Вказаний факт підтверджує довідка № 121 від 29.05.2002 року.
Представник відповідача ОСОБА_8 не скористався правом на подачу відзиву у справі, заперечив проти задоволення позову у вступному слові. Вважає, що за основу слід брати рішення Золочівського районного суду Львівської області від 29 серпня 2005 року, яке не набуло законної сили у встановленому законом порядку і було скасоване ухвалою апеляційного суду Львівської області від 30.01.2006 року, а справу направлено на новий розгляд в той же суд іншим суддею. Оскільки саме рішенням Золочівського районного суду Львівської області встановлені фактичні обставини, які свідчать про вірну позицію відповідача.
Відповідач ОСОБА_2 підтримав думку свого представника. Суду повідомив, що його батьки законно набули даний будинок у власність, а історичні події щодо саме цього будинку відношення не мають. 
Ухвалою судового засідання від 01 серпня 2022 року залучено до у часті в справі за позовом ОСОБА_3 правонаступника ОСОБА_1 . 
Ухвалою судового засідання від 08 травня 2023 року заяву ОСОБА_1 про накладення арешту на земельні ділянки – задоволено.
Ухвалою підготовчого судового засідання від 31 липня 2023 року закрито підготовче провадження та призначено до розгляду справи по суті. Зодоволено клопотання представника позивача ОСОБА_9 про виклик та допит свідків.
Дослідивши подані письмові докази сторонами у справі, заслухавши вступні слова представників сторін та сторін у справі, допитавши свідків, суд приходить до наступного висновку.
Рішенням № 1805 від 21 травня 2002 року комісією з питань поновлення прав реабілітованих Золочівської районної держадміністрацією визнано факт необґрунтованих репресій до Позивачів та надано їм статус репресованих. Вказаний факт підтверджує довідка № 121 від 29.05.2002 року (том 1 а.с. 56).
Відповідно до вказаної довідки ОСОБА_6 , 1914 р.н., ОСОБА_3 , 1942 р.н. отримали статус реабілітованих з поверненням конфіскованого майна або його вартості. Тобто, відповідно до Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій в Україні» майно, яке було незаконно забрано у репресованих, повертається їх власникам, або спадкоємцям. 
Відповідно до ч. 2, 3, 4, 5 ст. 5 Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій в Україні», в редакції чинній станом на 29.05.2002 року вилучені будівлі та інше майно по можливості (якщо будинок незайнятий, а майно збереглося) повертаються реабілітованому або його спадкоємцям натурою. При відсутності такої можливості заявнику відшкодовується вартість будівель та майна. Не підлягають поверненню (компенсації) будівлі та інше майно, що було націоналізовано (муніципалізовано) на підставі відповідних нормативних актів. Заяви про компенсацію та повернення майна подаються не пізніше трьох років з моменту набрання чинності цим Законом або з дня одержання особою довідки про реабілітацію згідно з цим Законом. Порядок виплати компенсації, повернення майна або відшкодування його вартості реабілітованим регулюється Положенням, затверджуваним Кабінетом Міністрів України.
Висновком про надання статусу репресованих сімї ОСОБА_10 , який був наданий 08.12.1997 року ( т. 1 а.с. 57) підтверджується факт переслідування сімї ОСОБА_11 та ОСОБА_12 з політичних мотивів органами НКВС та тодішньою владою і такі були піддані жорстокій репресії: ОСОБА_13 (брат чоловіка ОСОБА_10 ) був арештований 1.12.1945 року засуджений на 10 років ув`язнення; ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_1 засуджена на 10 років ув`язнення (сестра ОСОБА_15 ) ; ОСОБА_16 , 21.10.1946 року вивезена на спецпоселення у Молотовську область (сестра ОСОБА_15 ) ; ОСОБА_17 , розстріляний 26. 06.1941 року у тюрмі № 3 м.Львова (дядько ОСОБА_6 ). Родина ОСОБА_12 та ОСОБА_11 зазнали репресій, в таких було відібрано майно, та такі були примусово виселені зі свого будинку у с. Сасів. 
Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 26 червня 2014 року у справі за № 2а-11079/11/1370 (том 3 а. с. 97- 100) за позовом ОСОБА_3 до Комісії з питань поновлення прав реабілітованих Золочівської районної ради Львівської області, Комісії з питань поновлення прав реабілітованих Львівської обласної ради, треті особи: Золочівська районна адміністрація Львівської області, ОСОБА_5 про визнання протиправним і скасування рішення – задоволено повністю. Визнано протиправним та скасовано рішення № 3 від 09 червня 2008 року, комісії з поновлення прав реабілітованих Золочівської районної ради Львівської області. Визнано протиправним та скасовано рішення № 11 від 16 вересня 2008 року комісії з питань поновлення прав реабілітованих Львівської обласної ради. Постанова набула законної сили у встановленому законом порядку.
Відповідно до ч. 5 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участь у справі, в якій такі обставини встановлені.
Під час розгляду справи, представник відповідач адвокат Москаль Я.О. заперечував щодо встановлених обставин постановою Львівського окружного адміністративного суду від 26 червня 2014 року, оскільки Комісія з питань прав реабілітованих Львівської обласної ради скористалась своїм правом на оскарження, подавши апеляційну скаргу до Львівського адміністративного апеляційного суду. Однак, апеляційна скарга була залишена без руху, і на підставі ухвали судді Львівського адміністративного апеляційного суду від 21 жовтня 2014 року була повернута апелянту. 
Однак, суд вважає, що це не є належним аргументом представника відповідача адвоката Москаль Я.О. не брати до уваги рішення суду, яке набуло законної сили у встановленому законом порядку і є суттєвим доказом в даній цивільній справі.
Так постановою Львівського окружного адміністративного суду від 26 червня 2014 року було встановлено, що на основі проведеної перевірки із спецфондів 1Б УМВС України у Львівській області було вирішено: ОСОБА_15 , 1898 року народження посмертно, ОСОБА_10 , 1890 року народження – посмертно, ОСОБА_18 , 1914 року народження, ОСОБА_3 , 1942 року народження – надати статус репресованих на підставі ст. 3 Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні» від 17 квітня 1991 року, тобто реабілітувати. Таким чином, компетентними органами УМВС України у Львівській області було належно встановлено, що сім`я і близькі родичі позивачки були розстріляні, закатовані, засуджені і вислані з конфіскацією майна, а батьки позивачки були звільнені з вчительської роботи, змушені були неодноразово покидати місце праці і проживання. Позивачка конкретизуючи зазначене, що її батьків в ході репресій членів родини звільнили з посади вчителів початкової школи с. Ремезів Золочівського району Львівської області та вони залишились без даху над головою, переховувались по чужих людях, потім тричі вимушені були змінювати місце праці та всі ці обставини детально перевірялись органами Золочівського РВ УМВС України у Львівській області, якими відбирались пояснення від очевидців, свідків, жителів АДРЕСА_2 і їх письмові свідчення належно завірені знаходяться у матеріалах даної справи. На підставі проведеної перевірки Золочівським РВ УМВСУ у Львівській області встановлено, що після звільнення з роботи сім`я ОСОБА_12 залишилась без засобів до існування, була змушена перейти на нелегальний стан життя, переховуватись і поневірятись з малою дочкою ОСОБА_19 (позивачкою), а старші діти жили окремо по чужих людях, оскільки сім`я не змога повернутись у рідний будинок, розміщений у с. Сасів, який вже з 1944 року був зайнятий НКВС, а потім Побічанським лісництвом. Всі вказані факти жорстоких репресій були встановлені перевіркою та висновком 1Б УМВС України у Львівській області, підтверджені письмовими свідченнями свідків, історичними і документальними джерелами, архівними довідками з прокуратури та СБУ. На підставі проведеної перевірки Золочівського РВ УМВС України у Львівській області була видана довідка № 1070 від 05.04.2002 року, якою встановлено та вбачається, що сім`ї ОСОБА_11 та ОСОБА_12 були переслідувались з політичних мотивів органами НКВС та тодішньою владою і були піддані жорстоким репресіям. 
Позивачі ( ОСОБА_6 , та ОСОБА_3 ) звернулись із заявою про повернення майна в натурі. Така заява була розглянута комісією з питань поновлення прав реабілітованих при Золочівській районній раді Львівської області. Своїм рішенням від 06.06.2003 року (том 1 а.с. 58), комісія підтримала клопотання Позивачів, викладене у заяві про повернення родинного будинку площею 130 кв.м. в с. Сасів Золочівського району, оскільки заявники не погоджуються на грошову компенсацію вказаного майна.
Позивачами під час розгляду справи судом доведено родинний зв`язок з ОСОБА_20 . В підтвердження представлені свідоцтва про народження (том 1 а.с. 65, 66, 67), архівні довідки (том. 1 а.с.76, 77, 78, 79), місця поховань родичів та згадки про родичів в довідниках, а саме «Українська жінка у визвольній боротьбі 1940-1950 роки (том 4 а.с.16-17), Золочівщина постаті. Біографічний довідник. Львів 2019 (том 4 а.с. 18-19), ОСОБА_21 . Минуле і сучасне. Львів 2006 (том 4 а.с. 20-21), допис «Їх душі просять правду зберегти» - за матеріалами міжнародної конференції «Геноцид України у ХХ ст», Львів 2010 (том 4 а.с. 22-24).
Будинок є родинною власністю Позивачів. Вказане підтверджується архівною довідкою Центрального державного історичного архіву України від 27.02.1997 року № 69 ( т. 1 а.с. 79), в якій зазначено, що станом на 1883 рік власником будинку та земельних ділянок загальною площею 7 моргів 607 саженів у с.Сасів Золочівського району числиться за ОСОБА_20 , мешканець с. Сасів. та архівним кадастровим планом із зазначеними землями та будівлями, що належить ОСОБА_22 , прадіду ОСОБА_3 . До виселення у Сибір, у вказаному будинку проживав прадід Позивачки – ОСОБА_23 з дружиною ОСОБА_24 . Після смерті діда ОСОБА_6 , вона і надалі залишилась там проживати до її виселення. 
26.08.1951 року був складений акт про опис майна, яке належало ОСОБА_25 (Олекси) ( т. 1 а. с 29), в якому вказано і хату цегляну під бляхою (будинок), стодолу, сарай. Вказаний акт був складений на підставі ст. 1 Положення про порядок обліку і використання націоналізованого, конфіскованого, безгосподарного майна, затвердженого постановою СНК СРСР від 17.04.1943 року. 
Як вбачається з такого положення, воно поширювалось на майно, цінності та кошти, націоналізовані за розпорядженням Уряду Союзу РСР або урядів союзних республік; на конфісковане майно за вироками судів або ухвалами інших уповноважених на те державними органами; визнані безгосподарними та виморочними у порядку, встановленому відповідними законами.
У п. «д» ч. 5 вказаного положення зазначено, що конфісковане, безгосподарне та виморочне майно, що знаходиться у сільській місцевості, за винятком майна, зазначеного у п.п."б" та "в" цієї статті, безоплатно у власність кас суспільної взаємодопомоги колгоспів. У місцевостях, де немає цих кас, зазначене майно передається безоплатно колгоспам або сільським Радам депутатів трудящих для надання допомоги непрацездатним, а також для потреб дитячих садків та ясел».
Тобто перед тим, як передавати спірний будинок, то такий мав бути визнаний безгосподарним або виморочним. 
Однак, жодного рішення щодо вказаного факту прийнято не було, в акті про опис майна зазначено, що таке майно є власністю Черкавського, а тому, будинок, який описувався не був безгосподарним та/або виморочним.
Враховуючи, що родина була виселена (репресована) в той час, вказаний будинок був вимушено залишений. Однак, попри це, рішенням виконкому Олеської райради депутатів трудящихся від 08.09.1951 року було вирішено продати бросовий будинок в с. Сасів бувшого власника Черкавського Олександра Побічанському лісництву ( т. 1 а.с. 25) 
Вказане рішення оспорюється позивачем, оскільки це майно належало Черкавському Олександру (Олекси) ( т. 1 а. с 29) і було відсутнє судове рішення про визнання такого майна безгосподарським, чи відумерлою спадщиною.
Також відсутні будь-які документи, які би свідчили про законність отримання такого будинку і Побічанським лісництвом. Жодного договору купівлі-продажу вказаного будинку та земельної ділянки не має, також немає і інформації про поставлення такого будинку на баланс такого лісництва. 
Обставини, які встановлені судом щодо приватизації будинку в с. Сасів, Золочівського району Львівської області ОСОБА_7 . 
Наказом колишнього директора С.Пономаренка Золочівського держлісгоспу Львівського ДЛГО «Львівліс» № 163 від 12 грудня 1996 року надано дозвіл ОСОБА_7 на безкоштовну приватизацію лісового кордону. 
Як вбачається із вказаного наказу, такий прийнятий на підставі листа «Львівліс» за підписом директора ОСОБА_26 № 17/1254 від 18.06.1996 року. який надав дозвіл ОСОБА_7 на приватизацію лісового кодону зі всіма будівлями і присадибною ділянкою площею 0,5 га. 
Свідоцтво про право власності на ім`я ОСОБА_7 та ОСОБА_5 видано 09.12.1996 року, хоча рішення (наказ) яким надано дозвіл на приватизацію був наданий пізніше, а саме 12.12. 1996 року. Вказане підтверджує незаконність оформлення права власності ОСОБА_7 та ОСОБА_5 . 
Окрім того, відповідно до ст. 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» до об`єктів приватизації належать житлові приміщення державного фонду, які використовуються на умовах найму. Необхідно повідомити, що жодного договору оренди, чи іншого документу, який би надавав право проживати сім`ї ОСОБА_27 у спірному будинку немає, а тому такі були вселені у такий будинок незаконно. 
Оскільки вказаний будинок, не був житловим, як це випливає із документів, які надали ОСОБА_7 та ОСОБА_5 , а був службовим і належав до Золочівського лісгоспу, а тому не міг бути приватизований. 
Підтвердженням встановленої обставини є те, що Золочівська районна державна адміністрація Львівської області 31.05.2005 року (том 1 а.с. 135) поінформувала Золочівський районний суд Львівської області, що розпорядження голови райдержадміністрації про переведення будинку контори лісництва із службового в житловий в АДРЕСА_1 , за період з січня 1999 по даний час не приймалось.
Період за який надавалась інформація становив січень 1999 року по 31 травня 2005 року. Натомість, згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (том 3 а.с. 190) вбачається, що свідоцтво про право власності на будинок в АДРЕСА_1 від 02.12.1996 року Золочівський держлісгосп.
Окрім того, відповідно до листа Золочівської районної ради Львівської області № 405 від 23.05.2005 року ( т. 1 а.с. 133) Золочівська районна рада за період з липня 1998 року і по день надання відповіді не приймалось рішення про переведення будинку із службового в житловий по АДРЕСА_1 . 
Золочівська районна державна адміністрація Львівської області своїм листом № 1189 від 31.05.2005 року також повідомило, що розпорядження голови райдержадміністрації про переведення будинку контори лісництва із службового в житловий в АДРЕСА_1 за період з січня 1999 року по час надання відповіді не приймалось (т. 1 а.с. 135).
З дослідженої судом виписки (том 1 а.с. 202) від 23 січня 1998 року № 4 про надання в безоплатну приватну власність земельну ділянку ОСОБА_7 виконком Сасівсько сільської ради вирішив надати в безоплатну приватну власність земельну ділянку розміром 0,60 га ОСОБА_7 для обслуговування житлового будинку і господарських будівель площею 0,25 га, для ведення особистого підсобного господарства площею 0,35 га.
Відповідно до довідки архівного відділу Золочівської районної державної адміністрації Львівської області № Г-300 від 25.07.2005 року також підтверджено, що за період 1995-1999 роки розпоряджень щодо переведення із службового в житловий будинок в с.Сасів, що належав Сасівському лісництву не значиться. ( а.с. 390 т. 1 ).
Вказаний будинок відповідно до рішення виконкому Олеської райради депутатів трудящих від 08.09.1951 р було надано дозвіл на продаж бросового будинку у селі Сасів бувшого власника Черкавського Олекси. Однак, жодних документів які би підтверджували вказаний продаж в матеріалах справи відсутні. Окрім того, було підтверджено, що вказаний будинок був поставлений на баланс Золочівського держлісгоспу на підставі акту опису 1951 року. Вказаний будинок використовувався, як адміністративна контора Золочівського держлісгоспу. З огляду на вказане, такий будинок не був житловим. У вказаному будинку були надані кімнати для проживання сім`ї ОСОБА_27 , однак, таке житло було службовим, оскільки на той момент ОСОБА_7 був лісничим, і таке житло надано йому у зв`язку із виконаннях його службових обов`язків. 
Відповідно до ч. 2 ст. 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» чітко вказано про заборону приватизації квартир (кімнат, будинків) віднесених до числа службових. 
Враховуючи те, що спірний будинок був незаконно переданий у власність Побічанському лісництву, а також і земельна ділянка для обслуговування такого, тому передача такого будинку і земельної ділянки у власність ОСОБА_27 також є незаконною.
Твердження представника відповідача ОСОБА_8 про те, що в рішенні від 29 серпня 2005 року все вірно встановлено і скасовано дане рішення з формальних підстав, однак це рішення є законним. 
Судом досліджувалось зазначене рішення представником ОСОБА_8 . В том 1 а.с. 342-347 є рішення Золочівського районного суду Львівської області від 29 серпня 2005 року, яким в задоволенні позову ОСОБА_6 , ОСОБА_3 було відмовлено. Згідно ухвали від 30 січня 2006 року колегії суддів Судової палати в цивільних справах апеляційного суду Львівської області рішення Золочівського районного суду Львівської області – скасовано, а справу направлено на новий розгляд в той же суд іншим суддею. 
Згідно ухвали апеляційного суду Львівської області від 30 січня 2006 року (том 1 а.с. 404) судом апеляційної інстанції зазначено, що суд вказав наступне: вважає, що за усіма позовними вимогами сплив загальний строк позовної давності 3 роки, що є самостійною підставою для відмови в позові. Однак, суд зробив невірний висновок, оскільки строк позовної давності почав перебіг з 29.05.2002 року. Отже, відмовляючи в позові з двох підстав, суд допустив протиріччя в своїх висновках і, враховуючи, що висновок про пропуск строку позовної давності є невірним, тому самим судом заперечені висновки про підстави відмови по суті позовних вимог. Цим суд визнав, що позивачі мають право на повернення будинку. Суд також вказав, що після 1997 року і по даний час будинок зі статусу службового в статус житлового не переводився. При цьому, як показав допитаний свідком колишній директор Золочівського ДЛГ ОСОБА_28 , вищевказаного листа № 53 від 20.01.1997 року він не підписував і наявне в ньому звернення про зміну статусу будинку є помилковим, оскільки будинок завжди вважався житловим, а не службовим. Суд зробив невірний висновок про те, що ОСОБА_27 під час приватизації будинку було оплачено за надлишкову житлову площу, хоча жодних підтверджуючих документів відповідачами не було представлено, а наявні у матеріалах справи письмові документи свідчать про протилежне. Тому висновок суду про те, що будинок був службовим є непереконливим.
Ухвала апеляційного суду Львівської області від 30 січня 2006 року набула законної сили у встановленому законом порядку і є обов`язковою до врахування її судом першої інстанції під час нового судового розгляду.
08 квітня 2024 року ухвалою Львівського апеляційного суду у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ (том 4 а.с. 198-199) виправлено описку, яка була допущена колегією суддів апеляційного суду Львівської області в ухвалі від 30 січня 2006 року.
Відтак, суд вважає, що зроблений висновок судом апеляційної інстанції щодо позовної давності в ухвалі від 30 січня 2006 року повторному дослідженню цієї обставини судом першої інстанції не проводилось, оскільки така набула законної сили у встановленому законом порядку. 
Як вбачається з державного акту на право приватної власності на землю (серії IV – ЛВ № 035225) видано громадянину України ОСОБА_7 10 березня 1998 року, таке було видано на підставі рішення виконкому Сасівської сільської Ради народних депутатів від 23.01.1998 року № 4. Відповідно до вказаного державного акту передавалась у приватну власність земельна ділянка площею 0,5958 гектарів в межах згідно з планом. Вказано, що земельна ділянка розташована на території с. Сасів, Сасівської сільської Ради.
Такий державний акт складено у двох примірниках, з яких перший видано громадянину ОСОБА_27 , другий зберігається у Сасівській с. Раді народних депутатів. Такий акт зареєстрований в книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 146. 
Згідно з планом зовнішніх меж земельної ділянки (Діл 1М1:1000) загальною площею 0,3990 га.
На а.с. 202 том 1 міститься виписка з рішення Виконавчого комітету Сасівської сільської ради народних депутатів Золочівського району Львівської області від 23.01.1998 року № 4 про надання в безоплатну приватну власність земельну ділянку ОСОБА_7 у розмірі 0,60 га, а саме для обслуговування житлового будинку і господарських будівель площею 0,25 га та 0,35 га для ведення особистого підсобного господарства площею 0,35 га. 
Як вбачається з інформації, яка представлена представником позивача ОСОБА_9 , в підтримку своєї позиції, з офіційного сайту Кадастрової карти ( https://map.land.gov.ua.) земельна ділянка, яка знаходиться під будинком за адресою: АДРЕСА_1 має два кадастрових номери. Розмір земельних ділянок та конфігурація таких має такий самий вигляд, як і на державному акті від 20.03.1998 року, який є предметом оскарження у даній справі. Так, земельна ділянка за кадастровим номером 4621886400:02:001:0063 загальною площею 0,149 га зареєстрована на праві власності за ОСОБА_2 , який отримав таку на підставі свідоцтва про право на спадщину, серії та номер: 895, виданий 29.07.2019 року приватним нотаріусом Золочівського районного нотаріального округу Львівської області Папірянською О.О. 
Інша земельна ділянка з кадастровим номером 4621886400:02:001:0062 загальною площею 0,25 га зареєстрована на праві власності також за ОСОБА_2 , який отримав таку на підставі свідоцтва про право на спадщину, серії та номер: 893, виданий 29.07.2019 року приватним нотаріусом Золочівського районного нотаріального округу Львівської області Папірянською О.О. 
Розмір однієї і другої земельної ділянки є 0,3990 га (0,25+0,149), а тому, це є та сама земельна ділянка, однак станом на сьогодні у формі вже двох поділених земельних одиниць. 
Ураховуючи те, за якою саме процедурою набувалась земельна ділянка 0,3990 га батьком відповідача ОСОБА_7 , де відбулись порушення передачі як такої і в подальшому набутті права на земельну ділянку, така ж була отримана у спадщину відповідачем ОСОБА_2 .
Відповідно до с. 5 Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні» вилучені будівлі та інше майно по можливості (якщо будинок незайнятий, а майно збереглося) повертаються реабілітованому або його спадкоємцям натурою. При відсутності такої можливості заявнику відшкодовується вартість будівель та майна. 
Судом встановлено, що ОСОБА_3 - первинний позивач була реабілітована, вона мала таке право вимоги на спірний будинок. На думку суду, що оскільки вимоги законодавства допускають повернення майна реабілітованого його спадкоємцям, то позовна вимога про повернення будинку ОСОБА_1 , як спадкоємиці - ОСОБА_3 , яка була реабілітована є обгрунтованою і грунтується на вимогах закону. 
Вказаний будинок існує, а тому є підстава, для застосування вказаної норми Закону. 
Вказаний будинок є родинною власністю прадіда ОСОБА_3 – ОСОБА_4 , що доведено позивачкою ОСОБА_1 , яка представила суду стародавні світлини своєї родини на фоні спірного будинку та надала покази суду в якості свідка в порядку вимог ст. 234 ЦПК України.
Так, будучи допитана в якості свідка ОСОБА_1 суду повідомила, що відновити справедливість намагалась ще її бабця ОСОБА_6 , потім мама ОСОБА_3 , яка теж вже померла, і тепер вона будучи правонаступницею ОСОБА_29 , оскільки є рідною донькою. Генеалогічним деревом, яке представлено суду, доведено, що вона є спадкоємицею ОСОБА_30 . Він їй приходиться пра-пра-прадідом. На архівному кадастровому плані 1883 року зафіксовано ділянку 190 з будинком АДРЕСА_3 та інші земельні ділянки, належні ОСОБА_31 . Спочатку позивачем у дані справі була її бабуся ОСОБА_32 , яка народилась в цьому будинку і проживала, виходила заміж в цьому батьківському будинку своїх прадіда, діда і батьків. Після смерті бабці у 2005 році позивачем була її донька ОСОБА_33 – її мама, яка також маленькою, до репресі жила в цьому будинку. Пряму спорідненість із ОСОБА_20 на протязі поколінь доведено архівними документами. Родина ОСОБА_34 , діти та онуки ОСОБА_30 – це українська свідома патріотична родина. Їх родина зазнала жорстоких сталінських репресій. Найближчі родичі ОСОБА_15 (батька ОСОБА_29 ) – всі були вивезені до Сибіру, дехто загинув в тюрмах і не повернулись, приблизно до 15 осіб. В будинку спочатку були військові радянські, а потім Побічанське лісництво, згодом, без будь-яких правових підстав перейшов до родини ОСОБА_27 . Досліджена велика кількість документів, пройдено великий шлях для встановлення справедливості.
Допитаний в якості свідка ОСОБА_35 суду повідомив, що зналися з родиною ОСОБА_12 , і як доказ, представив старі світлини навпроти саме цього будинку в с. Сасів, Золочівського району Львівської області. Йому відомо, що цей будинок був побудований ОСОБА_36 , який приходиться близькою родиною ОСОБА_12 . ОСОБА_37 він добре знав, спілкувались близько. Йому відомо, що будинок в родини просто забрали без будь-яких пояснень. Село Сасів Золочівського району Львівської області йому відоме, оскільки він завжди приїздить туди на могили своїх пращурів, окрім того, старовинна церква, яка там розташована, була збудована його дідом, який був там священником. Вони часто збирались з родиною ОСОБА_12 і їздили відвідувати с. Сасів і під`їжджали до цього будинку, всі знали, що це спадщина.
Допитана в якості свідка ОСОБА_38 суду повідомила, що ця справа тягнеться давно. По сусідству з будинком ОСОБА_34 жили її бабця і дідусь. Коли їх хата згоріла, то у 1944 році ОСОБА_39 запросили їх пожити у них. У 1948 році в заслання до ОСОБА_40 потрапила її бабця та її мама. ОСОБА_41 повернулась, а її бабця померла у зісланні. Її покійна мама, ОСОБА_42 , показувала дім, в якому вони жили разом з ОСОБА_43 і поруч показувала земельну ділянку, де була хата, яка згоріла. Покійна мама спілкувалась дуже добре з ОСОБА_44 , а ОСОБА_45 мама називала ОСОБА_46 .
Встановлені обставини судом підтверджується рядом письмових доказів, які не спростовані стороною відповідачів.
Підтверджується архівною довідкою № 69 від 27.02.1997 року. ОСОБА_47 мав сина ОСОБА_48 , який разом із дружиною ОСОБА_24 , після смерті батька проживали і далі у будинку в с. Сасів, а також проживала сім`я ОСОБА_12 . Уся родина ОСОБА_49 проживала у такому будинку до їх незаконного виселення у зв`язку із репресіями тодішньої влади.
Інших спадкоємців у ОСОБА_4 немає. Лише ОСОБА_3 . Яка була позивачем у даній справі. 
Відповідно до ст. 418 Цивільного кодексу УРСР 1922 року Спадкоємцями за законом є діти (в тому числі усиновлені), дружина та непрацездатні батьки померлого, а також інші непрацездатні, які перебували на утриманні померлого не менше одного року до його смерті. Якщо хто-небудь з дітей спадкодавця помре до відкриття спадщини, його спадкова частка переходить до його дітей (внуків спадкодавця), а в разі їх смерті — до їх дітей (правнуків спадкодавця). В разі відсутності зазначених спадкоємців або неприйняття ними спадщини, спадкоємцями за законом є працездатні батьки, а при їх відсутності — брати і сестри померлого. Примітка. Спадкоємцями можуть бути лише особи, які живі на момент смерті спадкодавця, а також діти, зачаті за його життя і народжені після його смерті116. 
У ст. 429 Цивільного кодексу УРСР 1922 року, зазначено, якщо спадкоємець, присутній в місці відкриття спадщини, на протязі трьох місяців з дня вжиття заходів охорони не заявить належному суду про відмовлення від спадщини, він вважається таким, що прийняв її.
З 1963 року набув чинності новий Цивільний кодекс Української РСР, у ст. 529 зазначено, що при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті.
Онуки і правнуки спадкодавця є спадкоємцями за законом, якщо на час відкриття спадщини немає в живих того з їх батьків, хто був би спадкоємцем; вони успадковують порівну в тій частці, яка належала б при спадкоємстві за законом їх померлому родителю. 
У ст. 549 Цивільний кодекс Української РСР зазначено, що визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. До виселення прадід Позивачки проживав у спірному будинку, а тому вважається, що він прийняв спадщину від свого батька ОСОБА_50 . 
Факт родинних відносин між ОСОБА_20 , ОСОБА_51 і ОСОБА_6 та ОСОБА_3 підтверджуються документами, які долучались до матеріалів справи і були досліджені судом, а також показами свідків, які були допитані під час судового розгляду справи по суті. 
З проаналізованих судом доказів вбачається, що позивачкою доведено наявність родинного зв`язку і право спадкування будинку в АДРЕСА_1 .
Окрім того, доведено те, що згідно Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні», позивачі, будучи реабілітованими, мають право на повернення родинного будинку, який є збереженим. Окремо суд наголошує, що родиною ОСОБА_27 , які проживали в цьому будинку як в службовому, протягом багатьох років, не визнавалось право позивачів на будинок. Крім того, родина ОСОБА_27 розуміла наслідки, коли приймалось рішення про реабілітацію родини ОСОБА_34 , ОСОБА_11 , Дубинки на рівні Золочівського району Львівської області та рівні Львівської обласної ради, відтак втрутились в прийняті рішення. Таке втручання призвело до того, що захисту підлягало право ОСОБА_3 та її родини в суді про скасування рішень, якими їй було відмовлено у реабілітації, стало певною перепоною і підлягало захисту в судовому порядку. Окрім того, беззаперечним є встановлений факт судом, що покійна ОСОБА_5 була заявлена як третя особа у справі про реабілітацію і була прямо зацікавлена щоб не відбулось встановлення історичної справедливості. 
Право на справедливий судовий розгляд закріплено у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Європейська конвенція з прав людини), яка гарантує кожній людині при визначенні її громадянських прав та обов`язків або при висуненні проти неї будь-якого кримінального обвинувачення право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Керуючись ст.ст. 258, 259, 263, 264, 265, 268 ЦПК України, суд,-

ухвалив:

позов ОСОБА_1 , яка є правонаступником ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , Золочівської міської ради Золочівського району Львівської області, Львівського управління лісового та мисливського господарства, треті особи Золочівська районна державна адміністрація Львівської області, Золочівське міжрайонне бюро технічної інвентаризації про скасування рішення виконкому Олеської селищної ради депутатів трудящих від 08.09.1951 року про продаж бросового будинку в с. Сасів Побічанському лісгоспу, скасування рішення районної ради депутатів трудящих від 26.09.1951 року, скасування наказу директора Золочівського держлісгоспу від 12.12.1996 року № 163, визнання недійсним державного акту на право приватної власності на землю, визнання недійсним свідоцтва про право власності на будинок, скасування права власності на земельні ділянки, визнання ОСОБА_3 спадкоємицею ОСОБА_4 , про повернення в натурі ОСОБА_1 будинку в АДРЕСА_1 в порядку ст. 5 Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні» та земельну ділянку, яка виділялась для обслуговування вказаного будинку у розмірі 0,5 га – задоволити.
Скасувати рішення виконкому Олеської селищної ради депутатів трудящих від 08.09.1951 року про продаж бросового будинку в с. Сасів Побічанському лісгоспу.
Скасувати рішення районної ради депутатів трудящих від 26.09.1951 року про залишення у користуванні Побічанського лісництва на території села Сасів площу ділянки 0,50 га, на якій розташована контора лісництва з господарськими будівлями.
Скасувати наказ директора Золочівського держлісгоспу від 12.12.1996 року № 163 про надання дозволу на приватизацію лісового кордону ОСОБА_7 .
Визнати недійсним свідоцтво про право власності на будинок, яке видано 09.12.1996 Золочівським міжрайонним бюро технічної інвентаризації на ім`я ОСОБА_7 та ОСОБА_5 .
Визнати недійсним державний акт на право приватної власності на землю, виданий Сасівською сільською радою на ім`я ОСОБА_7 23.01.1998 року, зареєстрований з № 146.
Скасувати право власності ОСОБА_2 на земельну ділянку за кадастровим номером 4621886400:02:001:0062 загальною площею 0,25 га, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Скасувати право власності ОСОБА_2 на земельну ділянку за кадастровим номером 4621886400:02:001:0063 загальною площею 0,149 га, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Визнати ОСОБА_3 спадкоємицею ОСОБА_4 .
Повернути в натурі ОСОБА_1 будинок за адресою: АДРЕСА_1 в порядку ст. 5 Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні» та земельну ділянку, яка виділялась для обслуговування вказаного будинку у розмірі 0,5 га.
Рішення може бути оскаржено до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Львівського апеляційного суду з дня виготовлення повного тексту судового рішення. 
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 22 січня 2026 року.

Учасники справи:
Позивач: ОСОБА_1 , АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_1 
Представник позивача: ОСОБА_9 , АО «Юхименко і партнери»
Відповідач: ОСОБА_2 , АДРЕСА_5 , РНОКПП НОМЕР_2 
Представник відповідача: ОСОБА_8 , АДРЕСА_6 

Суддя: Г. О. Шендрікова