П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа № 240/16602/25 Головуючий суддя 1-ої інстанції - Шимонович Р.М. 
Суддя-доповідач - Полотнянко Ю.П. 
23 січня 2026 року 
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді: Полотнянка Ю.П. 
суддів: Драчук Т. О.  Смілянця Е. С. , 

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 20 жовтня 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії,, 
В С Т А Н О В И В :
ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом, в якому просив:
- визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо відмови у звільненні ОСОБА_1 з військової служби на підставі пп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»;
- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 звільнити з військової служби військовослужбовця, солдата Військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_1 відповідно до п.п. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (через сімейні обставини або інші поважні причини), у зв`язку із необхідністю здійснення постійного догляду за матір`ю ОСОБА_2 .
Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 20.10.2025 позов задоволено частково.
Визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо нерозгляду рапорту ОСОБА_1 від 11.06.2025 про звільнення з військової служби за сімейними обставинами відповідно до підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 повторно розглянути по суті та прийняти рішення за результатами розгляду рапорту ОСОБА_1 від 11.06.2025 про звільнення з військової служби за сімейними обставинами відповідно до підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
У задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.
Не погоджуючись з вказаним рішенням ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не повне з`ясування обставин справи, просить скасувати рішення від 20.10.2025 з ухваленням у справі нового судового рішення – про задоволення його позову у повному обсязі.
В своїй скарзі апелянт зазначає, що рапорт зареєстрований за вх. №448/ОС та погоджений в установленому законом порядку, а саме: начальником групи регламенту та ремонту засобів РЕБ ТЕЧ АТ в/ч НОМЕР_1 капітаном ОСОБА_3 ; начальником ТЕЧ АТ майором ОСОБА_4 ; т.в.о. заступника командира частини з ІАС – начальником ІАС в/ч НОМЕР_1 майором ОСОБА_5 . Матеріалами справи підтверджується, що рапорт Позивача було розглянуто помічником командира з правової роботи – начальником юридичної групи в/ч НОМЕР_1 майором юстиції ОСОБА_6 та прийняте рішення про його непогодження про що свідчить поставлення на рапорті резолюції: «Не погоджую, у зв`язку із відсутністю підстав для звільнення вказаного військовослужбовця з військової служби у розумінні підпункту «г» пункту 2 частини 4 та підпункту 3 частини 12 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу». Відповідач у своєму відзиві на позовну заяву також підтвердив факт розгляд рапорту Позивача та прийняте рішення за результатами його розгляду, а саме - відмову у погодженні рапорту на звільнення з військової служби за сімейними обставинами. 
Вказані обставини, на думку позивача, виключають факт бездіяльності Відповідача щодо не розгляду поданого Позивачем 11.06.2025 рапорту про звільнення з військової служби, а тому рішення Житомирського окружного адміністративного суду про визнання протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо нерозгляду рапорту ОСОБА_1 від 11.06.2025 про звільнення з військової служби за сімейними обставинами відповідно до підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військової службу» та обов`язання повторного розгляду рапорту не відповідає фактичним обставинам справи.
Також апелянт посилається на те, що ОСОБА_2 , є матір`ю Позивача і не має більше родичів та осіб, які можуть здійснювати сторонній догляд за нею, згідно висновку лікарів не може самостійно самообслуговуватися, тобто потребує постійного догляду, а тому Відповідач протиправно відмовив у звільненні Позивача з військової служби на підставі необхідності здійснення постійного догляду за матір`ю яка є особою з II групою інвалідності. Вважає, що належним способом захисту прав позивача, з урахуванням ст. 9 КАС України буде зобов`язання Військову частину НОМЕР_1 прийняти рішення про звільнення старшого солдата ОСОБА_1 з військової служби на підставі пп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», в зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за матір`ю, як особою з II групою інвалідності.
Апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, у відповідності до вимог п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України. 
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 , відповідно до наказу від 18.06.2022 №151, з вказаної дати є військовослужбовцем по мобілізації Військової частини НОМЕР_1 , військова посада: механік групи регламенту та ремонту засобів РЕБ ТЕЧ АТ, військове звання: солдат.
11 червня 2025 року позивач звернувся з рапортом до командира Військової частини НОМЕР_1 , в якому просив звільнити його з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 «Про військовий обов`язок і військову службу», у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за своєю матір`ю ОСОБА_2 , яка є особою з інвалідністю другої групи довічно та потребує стороннього догляду.
До рапорту позивач додав такі документи: довідку до акта МСЕК серія 12 ААГ №257958, якою ОСОБА_2 з 26.10.2023 встановлено 2 групу інвалідності загального захворювання довічно; пенсійне посвідчення серія НОМЕР_2 ; висновок ЛКК про наявність порушення функцій організму №6/3 від 10.02.2025 (форма №080-4/о); акт обстеження сімейного стану військовослужбовця від 25.05.2025 №02/4156, проведеного ІНФОРМАЦІЯ_1 , яким підтверджено відсутність інших осіб, які могли б здійснювати догляд за матір`ю позивача; документи, що підтверджують родинні зв`язки.
Помічником командира з правової роботи начальником юридичної грипи в/ч НОМЕР_1 майором юстиції ОСОБА_6 рапорт позивача був не погоджений «у зв`язку із відсутністю підстав для звільнення вказаного військовослужбовця з військової служби у розумінні підпункту «г» пункту 2 частини 4 та підпункту 3 частини 12 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
Вважаючи таку відмову протиправною, позивач звернувся до суду із вказаним позовом.
Частково задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що у даному випадку відповідачем не розглянуто рапорт позивача про звільнення з військової служби по суті й, відповідно, не прийнято обґрунтоване та вмотивоване рішення командування військової частини щодо відмови у задоволенні рапорту або наказ про звільнення з військової служби.
В свою чергу, відсутність належним чином оформленого наказу про звільнення позивача з військової служби чи відмови у звільненні свідчить про протиправну бездіяльність суб`єкта владних повноважень, оскільки в даному випадку резолюція не є рішенням суб`єкта владних повноважень, а тому не може свідчити про відмову позивачу у звільненні з військової служби.
З урахуванням встановлених обставин суд дійшов висновку, що військовою частиною НОМЕР_1 допущено протиправну бездіяльність, що полягає у нерозгляді рапорту позивача від 11.06.2025 про звільнення з військової служби відповідно до підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону №2232-ХІІ, а тому вважав за необхідне зобов`язати військову частину НОМЕР_1 розглянути рапорт позивача про звільнення зі служби по суті з урахуванням висновків суду, викладених у цьому рішенні, за результатом чого прийняти відповідне рішення.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів враховує наступне.
Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно з ч. ч.1, 2 ст.17 Конституції України захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу.
Оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні Сили України.
Відповідно до ст. 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.
Згідно з п. 20 ч. 1 ст. 106 Конституції України передбачено, що Президент України приймає відповідно до закону рішення про загальну або часткову мобілізацію та введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях у разі загрози нападу, небезпеки державній незалежності України;.
У зв`язку з військовою агресією РФ проти України, Указом Президента України від 24.02.2022 №64/202 Про введення воєнного стану в Україні, затвердженим Законом України від 24.02.2022 №2102-IX, в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб.
На момент розгляду адміністративної справи строк дії воєнного стану в Україні продовжено.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі - Закон № 2232-ХІІ, Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу») військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
Згідно з ч.6 ст.2 Закону №2232-ХІІ передбачені такі види військової служби: строкова військова служба; військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період; військова служба за контрактом осіб рядового складу; військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу; військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів та закладів вищої освіти, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки (далі - вищі військові навчальні заклади та військові навчальні підрозділи закладів вищої освіти), а також закладів фахової передвищої військової освіти; військова служба за контрактом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб із числа резервістів в особливий період.
Статтею 24 Закону №2232-XII унормований початок, призупинення і закінчення проходження військової служби. Відповідно до частини третьої цієї статті закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.
Підстави та порядок звільнення з військової служби передбачені статтею 26 Закону №2232-XII, а у частині четвертій цієї статті наведені підстави звільнення з військової служби військовослужбовців, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, зокрема: під час дії особливого періоду (крім періоду дії воєнного стану) (пункт 1), під час воєнного стану (пункт 2).
Порядок проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України визначається Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженим Указом Президента України №1153/2008 від 10.12.2008 (далі – Положення №1153/2008).
Відповідно до п. 2 Положення №1153/2008 громадяни проходять військову службу у Збройних Силах України в добровільному порядку або за призовом. За призовом громадяни проходять: строкову військову службу; військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період.
Згідно з абз.2 п.12 Положення №1153/2008 право видавати накази по особовому складу надається командирам, командувачам, начальникам, керівникам органів військового управління, з`єднань, військових частин, установ, організацій, вищих військових навчальних закладів, військових навчальних підрозділів закладів вищої освіти, які утримуються на окремих штатах, за посадами яких штатом передбачено військове звання полковника (капітана 1 рангу) і вище, а також керівникам служб персоналу Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України.
За приписами п. 213 Положення №1153/2008 військовослужбовці строкової військової служби можуть бути звільнені зі строкової військової служби достроково відповідно до пунктів «б», «в», «г» ч. 2 ст. 26 Закону № 2232-XII.
Керівник районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки, одержавши документи від командира військової частини або заяву безпосередньо від родичів військовослужбовця про дострокове звільнення в запас, призначає комісію, яка перевіряє в десятиденний строк сімейний стан родичів військовослужбовця. За результатами перевірки складається акт обстеження, який надсилається для розгляду керівнику обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки.
Керівник обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки зобов`язаний у триденний строк розглянути документи про дострокове звільнення військовослужбовця зі строкової військової служби і за наявності законних підстав надіслати їх командиру військової частини, де проходить службу військовослужбовець.
У разі відсутності законних підстав для дострокового звільнення військовослужбовця зі строкової військової служби за сімейними обставинами керівник обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки надає заявнику відповідь про причини відмови і повідомляє про це командира військової частини, де проходить службу військовослужбовець.
Відповідно до п. 233 Положення №1153/2008 військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення.
У рапортах зазначаються: підстави звільнення з військової служби; думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю; районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця.
Пунктом 234 Положення №1153/2008 зазначено, що перед звільненням військовослужбовців уточнюють дані про проходження ними військової служби, документально підтверджуються періоди служби, що підлягають зарахуванню до вислуги в календарному та пільговому обчисленні, проводиться розрахунок вислуги років військової служби. Вислуга років військової служби військовослужбовців розраховується не пізніше ніж за два місяці до дати, на яку планується звільнення. Інформація про розраховану вислугу років військової служби доводиться військовослужбовцю під підпис перед оформленням документів для його звільнення з військової служби. У разі незгоди з розрахунком вислуги років військової служби військовослужбовець повинен письмово обґрунтувати свої заперечення на аркуші з розрахунком вислуги років і засвідчити їх своїм підписом. У разі відмови військовослужбовця підписати розрахунок вислуги років про це робиться відповідний запис на цьому ж аркуші та засвідчується підписами осіб, які були присутні під час бесіди.
На виконання положень Закону №2232-XII та Указу Президента України №1153/2008 від 10.12.2008 наказом Міністра оборони України №170 від 10.04.2009 затверджено Інструкцію про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України (далі – Інструкція №170), яка визначає механізм реалізації та порядок організації у Збройних Силах України виконання вимог Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України.
Відповідно до п. 1.5 Інструкції №170 для встановлення, зміни, призупинення, або припинення правових відносин з громадянами України, які реалізуються наказами посадових осіб по особовому складу, у Генеральному штабі Збройних Сил України, Командуванні об`єднаних сил Збройних Сил України, видах Збройних Сил України, окремих родах сил Збройних Сил України, окремих родах військ Збройних Сил України, органах військового управління, з`єднаннях, військових частинах, вищих військових навчальних закладах, військових навчальних підрозділах закладів вищої освіти, установах, організаціях, (далі - військові частини), оформляються: подання (додаток 1), рішення колегіальних органів, утворених і діючих відповідно до законодавчих актів і актів Міністерства оборони України, Резерв кандидатів для просування по службі (додаток 2), План переміщення військовослужбовців на посади номенклатури посад (далі - План переміщення на посади) (додаток 16) на військовослужбовців крім тих, які проходять строкову військову службу, зокрема щодо звільнення з військової служби.
Абзацом 2 п. 14.10 Інструкції №170 визначено, що звільнення з військової служби через сімейні обставини або інші поважні причини здійснюється за наявності оригіналів документів, що підтверджують таку підставу звільнення.
Отже, чинним законодавством України передбачені підстави для звільнення за сімейними обставинами з військової служби військовослужбовців, призваних на військову службу під час мобілізації в особливий період. Однак такі підстави мають бути підтверджені наданими військовослужбовцем відповідними документами.
Як встановлено судом, 11.06.2025 позивач звернувся до військової частини з рапортом позивача про звільнення його з військової служби за сімейними обставинами на підставі підпункту "г" п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
Суд зазначає, що рапорт - це вид службового документу Збройних Сил України, який є письмовим звернення військовослужбовця до вищого по посаді чи званню військовослужбовця з викладом питань службового або особистого характеру та відображає прагнення військовослужбовця реалізувати свої права.
Подання рапорту «по команді» означає направлення його в порядку підпорядкування прямому командиру, який після розгляду та задоволення передає далі своєму безпосередньому командиру з відміткою про власне клопотання з відповідного питання. І так далі до командира військової частини або іншої посадової особи, що наділена правом вирішувати питання по суті. Лише у разі неприйняття, не розгляду чи незадоволення рапорту, він подається непрямому, старшому командиру із поясненням причин такої подачі. І так до посадової особи, яка наділена правом звільнення підлеглого військовослужбовця зі служби чи скасування рішень попередніх командирів.
Підпункт 3.11.6 Інструкції з діловодства в Збройних Силах України, затвердженої наказом Генерального Штабу Збройних Сил України від 07.04.2017р. №124, встановлює загальний 30 денний строк для виконання документів, в яких не зазначено строк виконання. Перебіг 30 денного строку розпочинається з моменту реєстрації документа у військовій частині, до якої він надійшов.
Сторонами у справі не заперечується, що позивачем дотримано законодавчо визначену процедуру подання (направлення) рапорту та доданих до нього документів.
Отримання рапорту з доданими документами не звільняє відповідача, як суб`єкта до повноважень, до компетенції якого належить вирішення питання щодо можливості звільнення позивача з військової служби, від обов`язку прийняття рішення за наслідком розгляду рапорту про звільнення його з військової служби або надати мотивовану відмову в такому звільненні.
Разом з цим, помічник командира з правової роботи начальником юридичної групи в/ч НОМЕР_1 майором юстиції ОСОБА_6 здійснив резолюцію "Не погоджую, у зв`язку із відсутністю підстав для звільнення вказаного військовослужбовця з військової служби у розумінні підпункту «г» пункту 2 частини 4 та підпункту 3 частини 12 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»."
Суд зауважує, що жодного доказу на підтвердження опрацювання та надання військовою частиною НОМЕР_1 письмової відповіді по суті порушених в рапорті позивача від 11.06.2025 питань - матеріали справи не містять, що свідчить про протиправну бездіяльність відповідача щодо не розгляду рапорту ОСОБА_1 , а наявність на рапорті резолюції помічника командира з правової роботи начальника юридичної групи в/ч НОМЕР_1 майора юстиції ОСОБА_7 «не погоджую», не є тією мотивованою відмовою у задоволенні вищенаведеного рапорту.
Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що не погодження рапорту позивача помічником командира з правової роботи начальника юридичної групи в/ч НОМЕР_1 не є рішенням суб`єкта владних повноважень у розумінні КАС України, уповноваженого приймати рішення щодо звільнення позивача з військової служби.
До того ж, як вбачається зі змісту резолюції, яка міститься в рапорті позивача про звільнення з військової служби, в такій не міститься жодних відомостей про те, чи були належним чином розглянуті уповноваженою особою відповідача документи, якими позивач обґрунтовує наявність підстав для звільнення його з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 2 частини 4 та підпункту 3 частини 12 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
Наведені обставини, фактично, унеможливлюють достовірно встановити, чи були взяті до уваги відповідачем такі документи та чи було надано їм належну оцінку від час прийняття рішення про відмову у звільненні позивача з військової служби.
Отже, як правильно зазначив суд першої інстанції, у даному випадку відповідачем не розглянуто рапорт позивача про звільнення з військової служби по суті й, відповідно, не прийнято обґрунтоване та вмотивоване рішення командування військової частини щодо відмови у задоволенні рапорту або наказ про звільнення з військової служби.
Водночас, надання будь-яких роз`яснень або заперечень не звільняє відповідача як суб`єкта, до повноважень якого належить вирішення питання щодо можливості звільнення позивача з військової служби, від обов`язку прийняття рішення за наслідком розгляду рапорту про звільнення останнього з військової служби або мотивовану відмову в такому.
Бездіяльністю суб`єкта владних повноважень є саме пасивна поведінка відповідного суб`єкта, яка може мати вплив на реалізацію прав, свобод, інтересів фізичної чи юридичної особи.
Як протиправну бездіяльність суб`єкта владних повноважень слід розуміти зовнішню форму поведінки (діяння) цього органу, яка полягає (проявляється) у неприйнятті рішення чи у нездійсненні юридично значимих й обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та (або) іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними і реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені.
На підставі викладеного, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про протиправність бездіяльності військової частини НОМЕР_1 щодо нерозгляду рапорту ОСОБА_1 від 11.06.2025 про звільнення з військової служби.
Стосовно позовної вимоги про зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 звільнити з військової служби військовослужбовця, солдата Військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_1 відповідно до п.п. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (через сімейні обставини або інші поважні причини), у зв`язку із необхідністю здійснення постійного догляду за матір`ю ОСОБА_2 , апеляційний суд зазначає наступне.
Згідно з частиною четвертою статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд. У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.
Правова позиція Верховного Суду щодо застосування частини четвертої статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України, а саме, щодо можливості зобов`язання суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, була висловлена у постановах від 04 вересня 2021 року у справі № 320/5007/20, від 14 вересня 2021 року у справі № 320/5007/20, від 23 грудня 2021 року у справі №480/4737/19 та від 13 жовтня 2022 року у справі №380/13558/21.
Також, суд враховує правову позицію, що міститься, зокрема у постановах Верховного Суду від 10 вересня 2020 року у справі №806/965/17 та від 27 вересня 2021 року у справі №380/8727/20, відповідно до якої у разі, якщо суб`єкт владних повноважень використав надане йому законом право на прийняття певного рішення за наслідками звернення особи, але останнє визнане судом протиправним з огляду на його невідповідність чинному законодавству, при цьому особою дотримано усіх визначених законом умов, то суд вправі зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти певне рішення. Якщо ж таким суб`єктом на момент прийняття рішення не перевірено дотримання особою усіх визначених законом умов або при прийнятті такого рішення суб`єкт дійсно має дискреційні повноваження, то суд повинен зобов`язати суб`єкта владних повноважень до прийняття рішення з урахуванням оцінки суду.
Таким чином, у випадку коли закон встановлює повноваження суб`єкта публічної влади в імперативній формі, тобто його діяльність чітко визначена законом, то суд може зобов`язати відповідача прийняти конкретне рішення чи вчинити певну дію. У випадку, коли ж суб`єкт наділений дискреційними повноваженнями, суд може лише вказати на виявлені порушення, допущені при прийнятті оскаржуваного рішення, та зазначити норму закону, яку відповідач повинен застосувати при вчиненні дії (прийнятті рішення) з урахуванням встановлених судом обставин.
Суд зазначає, що в даному випадку, прийняття такого рішення про звільнення військовослужбовця передує певна процедура, визначена законодавством. Крім того, прийняття такого рішення є дискреційним повноваженням командира військової частини.
Разом з тим, має місце бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо нерозгляду рапорту ОСОБА_1 від 11.06.2025.
Оскільки відповідач належним чином не розглянув рапорт позивача про звільнення з військової служби та не прийняв будь-яке рішення, яке б породжувало для позивача юридичні наслідки, не надав оцінку підставі для звільнення з військової служби та доказам на підтвердження такого права, тому, як правильно зазначив суд першої інстанції, належним способом захисту порушеного права позивача у спірних правовідносинах є зобов`язання військову частину НОМЕР_1 повторно розглянути по суті та прийняти рішення за результатами розгляду рапорту ОСОБА_1 від 11.06.2025 про звільнення з військової служби за сімейними обставинами відповідно до підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
Що ж до посилань апелянта про обрання судом першої інстанції не ефективного способу захисту прав позивача, то колегія суддів вважає їх помилковими, оскільки, як вже встановлено, військова частина НОМЕР_1 не розглянула по суті рапорт позивача від 11.06.2025 та не вирішувала питання про наявність/відсутність у позивача права на звільнення з військової служби, у зв`язку з чим суд не може перебирати на себе повноваження суб`єкта владних повноважень з цього питання та приймати замість нього рішення.
Суд обмежений перевіркою правомірності рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, а відтак, в задоволенні вимоги позову про зобов`язання відповідача звільнити військовослужбовця військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_1 із військової служби, судом першої інстанції правомірно відмовлено.
Таким чином, доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, а тому підстав для задоволення скарги позивача колегія суддів не вбачає.
Оскільки судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та постановлено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому, відповідно до ст.316 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. 
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 20 жовтня 2025 року - без змін.
Постанова суду набирає законної сили з моменту прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків передбачених пп. "а"-"г" п.2 ч.5 ст. 328 КАС України. 

Головуючий	 		Полотнянко Ю.П.	
 	 	 	 	
Судді	 	  	Драчук Т. О.    Смілянець Е. С.