ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2026 р. 	Справа № 520/13327/24	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Бегунца А.О.,
Суддів: Русанової В.Б. , П`янової Я.В. ,
розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 08.12.2025, головуючий суддя І інстанції: Панов М.М., майдан Свободи, 6, м. Харків, 61022, повний текст складено 08.12.25 по справі № 520/13327/24
за позовом ОСОБА_1 
до  Національної академії Національної гвардії України   
про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Національної академії Національної гвардії України, в якому просив суд: визнати протиправною бездіяльність Національної академії Національної гвардії України щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення з 01.01.2016 по 30.06.2016, з 01.01.2017 по 31.12.2017, з 01.01.2018 по 30.11.2018, з 01.01.2019 по 31.01.2019, з 01.01.2020 по 31.01.2020, з 01.01.2021 по 31.01.2021; зобов`язати Національну академію Національної гвардії України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення з 01.01.2016 по 30.06.2016, з 01.01.2017 по 31.12.2017, 01.01.2018 по 28.02.2018 включно з застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін (базового місяця) для розрахунку грошового забезпечення - січень 2008 року; з 01.03.2018 по 30.11.2018, з 01.01.2019 по 31.01.2019, з 01.01.2020 по 31.01.2020, з 01.01.2021 по 31.01.2021 з застосуванням норм абзаців 4, 6 пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 р. № 1078.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 12.08.2024 адміністративний позов ОСОБА_1 до Національної академії Національної гвардії України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії задоволено.
Визнано протиправною бездіяльність Національної академії Національної гвардії України щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення з 01.01.2016 по 30.06.2016, з 01.01.2017 по 31.12.2017, з 01.01.2018 по 30.11.2018, з 01.01.2019 по 31.01.2019, з 01.01.2020 по 31.01.2020, з 01.01.2021 по 31.01.2021.
Зобов`язано Національну академію Національної гвардії України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення з 01.01.2016 по 30.06.2016, з 01.01.2017 по 31.12.2017, 01.01.2018 по 28.02.2018 включно з застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін (базового місяця) для розрахунку грошового забезпечення - січень 2008 року; з 01.03.2018 по 30.11.2018, з 01.01.2019 по 31.01.2019, з 01.01.2020 по 31.01.2020, з 01.01.2021 по 31.01.2021 з застосуванням норм абзаців 4, 6 пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 р. № 1078.
Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 21.04.2025 по справі № 520/13327/24 заяву представника позивача про встановлення судового контролю за виконанням рішення Харківського окружного адміністративного суду від 12.08.2024 по адміністративній справі №520/13327/24 за позовом ОСОБА_1 до Національної академії Національної гвардії України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії залишено без задоволення.
Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 12.06.2025 по справі № 520/13327/24 апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задоволено.
Ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 21.04.2025 по справі № 520/13327/24 скасовано.
Справу № 520/13327/24 направлено до Харківського окружного адміністративного суду для продовження розгляду заяви ОСОБА_1 про встановлення судового контролю.
Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 07.07.2025 по справі №520/13327/24 заяву представника позивача про встановлення судового контролю за виконанням рішення Харківського окружного адміністративного суду від 12.08.2024 по адміністративній справі №520/13327/24 за позовом ОСОБА_1 до Національної академії Національної гвардії України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії - залишено без задоволення.
Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 06.11.2025 апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.
Ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 07.07.2025 по справі № 520/13327/24 скасовано.
Справу № 520/13327/24 направлено до Харківського окружного адміністративного суду для продовження розгляду заяви про встановлення судового контролю.
Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 08 грудня 2025 року заяву представника позивача про встановлення судового контролю за виконанням рішення Харківського окружного адміністративного суду від 12.08.2024 по адміністративній справі №520/13327/24 за позовом ОСОБА_1 до Національної академії Національної гвардії України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії залишено без задоволення.
Позивач, не погодившись із зазначеною ухвалою суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на неповне з`ясування всіх обставин справи та порушення норм процесуального права, просить суд апеляційної інстанції скасувати ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 08 грудня 2025 року по справі № 520/13327/24 про відмову у задоволенні заяви позивача про зобов`язання відповідача подати звіт про виконання судового рішення та постановити рішення, яким зобов`язати Національну академію Національної гвардії України подати до Харківського окружного адміністративного суду у строк, встановлений Другим апеляційним адміністративним судом, звіт про виконання рішення по справі № 520/13327/24 у спосіб надання доказів виплати позивачу нарахованих сум індексації у розмірі 66837,93 грн, за вирахуванням раніше сплачених 186,31 грн.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначив, що на виконання рішення суду відповідач правильно нарахував суми індексації, однак не сплатив нарахованих сум.
Так, сумуючи правильно нараховані суми індексації з 01.01.2016 по 30.06.2016, з 01.01.2017 по 31.12.2017, 01.01.2018 по 28.02.2018 та, віднімаючи від них ті суми індексації, котрі фактично сплачені раніше, вбачається, що на виконання рішення суду відповідач повинен був сплатити позивачу наступну суму: правильно нарахована індексація січень 2016 року – квітень 2016 року: 9436,56 грн + травень 2016 року: 2482,40 грн + червень 2016 року: 2710,05 грн + січень 2017 року - лютий 2017 року: 6355,20 грн + березень 2017 року – квітень 2017 року: 6720 грн + травень 2017 року: 3536,40 грн + червень 2017 року – серпень 2017 року: 11190,18 грн + вересень 2017 року – листопад 2017 року: 11690,34 грн + грудень 2017 року – лютий 2018 року: 12776,25 грн – раніше сплачена у червні 2016 року індексація у розмірі 59,45 грн = 66837,93 грн.
Тобто, на виконання рішення суду відповідач повинен був сплатити позивачеві 66837,93 грн, постановив до виплати 680,25 грн, а фактично виплатив 186,31 грн.
Решта задоволених судом періодів з березня 2018 та надалі, перевірена позивачем та з`ясовано, що нарахування та виплата індексації було фактично здійснено відповідачем правильно до ініціації судового процесу і застосування присудженого судом механізму абзаців 4, 6 пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 р. № 1078 у випадку позивача не відбувається через те, що, показник збільшення грошового забезпечення березня 2018 у порівнянні з лютим 2018 року перевищив суму можливої індексації на фіксованому рівні 4463,15 грн (картка ГЗ за 2018 рік наявна у справі). 
Отже, невиконання рішення вбачається тільки щодо присудженого судом позовного періоду з 01.01.2016 по 30.06.2016, з 01.01.2017 по 31.12.2017, 01.01.2018 по 28.02.2018, з застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін (базового місяця) для розрахунку грошового забезпечення - січень 2008 року, щодо якого відповідач правильно нарахував суми індексації, однак не сплатив нарахованих сум, чим і обумовлено ініціювання позовною стороною процедури судового контролю. 
Позивач наполягав, що спір у справі виник не з приводу неправильного нарахування певних сум індексації відповідачем позивачу, а саме внаслідок ненарахування та невиплати відповідачем позивачу жодних сум індексації, відтак, конкретні суми індексації, що належні позивачу і не могли бути предметом судового розгляду.
Такі конкретні суми індексації виникли на стадії саме виконання рішення та в частині нарахування індексації рішення виконано – позивачу нараховано індексації 66837,93 грн і проти правильності нарахування сум позивач не заперечує, однак, невиконання рішення вбачається саме в частині рішення, котре стосується виплати нарахованих сум індексації в розмірі 66837,93 грн, оскільки відповідач правильно нарахувавши позивачеві 66837,93 грн постановив до виплати 680,25 грн, а фактично виплатив 186,31 грн і саме факт неповної виплати нарахованих сум потребує судового контролю.
Відповідач правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що рішення суду у даній справі набрало законної сили 12.09.2024.
Відмовляючи у задоволенні заяви ОСОБА_1 , поданої в порядку статті 382 КАС України, суд першої інстанції виходив з того, що під час винесення судового рішення по справі №520/13327/24 судом не вирішувалось питання щодо встановлення позивачу конкретних сум нарахування та виплати індексації за періоди з 01.01.2016 по 30.06.2016, з 01.01.2017 по 31.12.2017, з 01.01.2018 по 30.11.2018, з 01.01.2019 по 31.01.2019, з 01.01.2020 по 31.01.2020, з 01.01.2021 по 31.01.2021, зокрема у грошовому еквіваленті, тобто суми індексації у конкретних розмірах не були предметом розгляду справи по суті.
Таким чином, незгода позивача із тим, яким чином виконано судове рішення відповідачем, не є підставою для встановлення судового контролю.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам апеляційної скарги, а також виходячи з меж апеляційного перегляду справи, визначених статтею 308 КАС України, колегія суддів зазначає таке.
Статтею 129 Конституції України встановлено, що однією з основних засад здійснення судочинства є обов`язковість судового рішення.
Відповідно до статті 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.
Згідно з частиною 2 статті 14 КАС України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.
Аналогічні положення містяться в статті 370 КАС України, відповідно до якої судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, за її межами.
Обов`язковість судових рішень, що набрали законної сили, для їх виконання на всій території України передбачена також приписами Закону України "Про судоустрій і статус суддів".
Аналізуючи наведені норми, колегія суддів зауважує, що судове рішення, що набрало законної сили, підлягає обов`язковому та безумовному виконанню особою, на яку покладено такий обов`язок, тобто особа, якій належить виконати судове рішення, повинна здійснити достатні дії для організації процесу його виконання незалежно від будь-яких умов, оскільки інше суперечило б запровадженому статтею 8 Конституції України принципу верховенства права.
Конституційний Суд України, розглядаючи справу № 1-7/2013, у рішенні від 26.06.2013 року звернув увагу, що вже неодноразово вказував на те, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини Рішення від 13.12.2012 року № 18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини Рішення від 25.04.2012 року № 11-рп/2012).
Виконання судового рішення як завершальна стадія судового провадження є невід`ємним елементом права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У рішенні Європейського суду з прав людини від 19 березня 1997 року в справі Горнсбі проти Греції суд наголосив, що, відповідно до усталеного прецедентного права, пункт 1 статті 6 гарантує кожному право на звернення до суду або арбітражу з позовом стосовно будьяких його цивільних прав та обов`язків. Таким чином, ця стаття проголошує "право на суд", одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати позов з приводу цивільноправових питань до суду (див. рішення у справі "Філіс проти Греції" (Philis v. Greece) (№ 1) від 27 серпня 1991 року, серія А, № 209, с. 20, п. 59). Однак це право було б ілюзорним, якби правова система Договірної держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін. Важко собі навіть уявити, щоб стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, і водночас не передбачала виконання судових рішень (п. 40).
Як зазначив Європейський суд з прав людини у рішенні від 6 вересня 1978 року у справі "Класс та інші проти Німеччини", "із принципу верховенства права випливає, зокрема, що втручання органів виконавчої влади у права людини має підлягати ефективному нагляду, який, як правило, повинна забезпечувати судова влада. Щонайменше це має бути судовий нагляд, який найкращим чином забезпечує гарантії незалежності, безсторонності та належної правової процедури".
Також, Конституційний Суд України у Рішенні від 30 червня 2009 року №16-рп/2009 зазначив, що метою судового контролю є своєчасне забезпечення захисту та охорони прав і свобод людини і громадянина, та наголосив, що виконання всіма суб`єктами правовідносин приписів, викладених у рішеннях суду, які набрали законної сили, утверджує авторитет держави як правової (абз. 1 пп. 3.2 п. 3, абз. 2 п. 4 мотивувальної частини).
Отже, у разі невиконання судового рішення, позивач має право вимагати вжиття спеціальних заходів впливу на боржника, передбачених нормами КАС України.
Статтею 372 КАС України визначений порядок виконання судових рішень в адміністративних справах.
Відповідно до частин 2, 4 вказаної статті судове рішення, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, є підставою для його виконання. Примусове виконання судових рішень в адміністративних справах здійснюється в порядку, встановленому законом.
З метою забезпечення виконання судового рішення статтею 382 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено дві форми судового контролю за виконанням судового рішення: 1) зобов`язання суб`єкта владних повноважень подати звіт про виконання рішення суду; 2) накладення на керівника суб`єкта владних повноважень, відповідального за виконання рішення, штрафу в сумі від двадцяти до сорока розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
З 19 грудня 2024 року набрав чинності Закон України від 21 листопада 2024 року № 4094-ІХ "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення положень про судовий контроль за виконанням судових рішень", яким статтю 382 КАС України викладено у новій редакції, а КАС України доповнено статтями 381-1, 382-1, 382-2, 382-3.
При цьому, згідно із пунктом 2 Розділу II Прикінцеві та перехідні положення Закону № 4094-IX, справи у судах першої, апеляційної та касаційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цим Законом, розглядаються з урахуванням особливостей, що діють після набрання чинності цим Законом.
Так, згідно із частинами 1 та 2 статті 382 КАС України (в редакції Закону № 4094-IX), суд, який розглянув адміністративну справу як суд першої інстанції і ухвалив судове рішення, за письмовою заявою особи, на користь якої ухвалено судове рішення і яка не є суб`єктом владних повноважень, або за власною ініціативою може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.
В адміністративних справах з приводу обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту та пільг за письмовою заявою заявника суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати звіт про виконання судового рішення.
Відповідно до частини 1-3 статті 382-1 КАС України, суд розглядає заяву про зобов`язання суб`єкта владних повноважень подати звіт про виконання судового рішення (крім заяви, передбаченої частиною п`ятою статті 382 цього Кодексу) протягом десяти днів з дня її надходження в порядку письмового провадження, а за ініціативою суду чи клопотанням заявника - у судовому засіданні з повідомленням учасників справи. Неприбуття у судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду, не перешкоджає судовому розгляду.
За наслідками розгляду заяви суд постановляє ухвалу про її задоволення або відмову у задоволенні та зобов`язання суб`єкта владних повноважень подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.
Встановлений судом строк для подання звіту про виконання судового рішення має бути достатнім для його підготовки. Достатнім є строк, який становить не менше десяти календарних днів з дня отримання суб`єктом владних повноважень відповідної ухвали та не перевищує трьох місяців.
Розгляд звіту про виконання судового рішення повинен бути здійснений судом з урахуванням особливостей, що діють після набрання чинності Законом № 4094-ІХ, в порядку письмового провадження.
Усталеною судовою практикою сформовано правову позицію, відповідно до якої для застосування інституту судового контролю шляхом зобов`язання відповідача подати звіт про виконання рішення суду мають бути наявні відповідні правові умови. У свою чергу, правовою підставою для зобов`язання відповідача подати звіт про виконання судового рішення є наявність об`єктивних підтверджених належними і допустимими доказами підстав вважати, що за відсутності такого заходу судового контролю рішення суду залишиться невиконаним або для його виконання доведеться докласти значних зусиль. При цьому суд, встановлюючи строк для подання звіту, повинен враховувати особливості покладених обов`язків згідно із судовим рішенням та можливості суб`єкта владних повноважень їх виконати.
Вказана позиція узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 13 травня 2021 року у справі № 9901/598/19, які були підтримані в ухвалі від 03 березня 2025 року по справі 160/5259/20.
Слід також зазначити, що головна мета судового контролю за виконанням рішень в адміністративних справах полягає, насамперед, у реалізації основних завдань адміністративного судочинства при здійсненні адміністративними судами правосуддя, оскільки воно не обмежується винесенням судового рішення, а також передбачає його виконання.
Кожний судовий процес повинен завершуватися реалізацією судового рішення у спірних правовідносинах між його сторонами.
Тому після вирішення публічно-правового спору і набрання судовим рішенням законної сили суд продовжує відігравати активну роль у реалізації сторонами прав та законних інтересів, з приводу захисту яких він ухвалив судове рішення.
В основу ефективності правосуддя покладається здійснення судом належного контролю за виконанням судового рішення, оскільки головною метою судового рішення є ефективність у поновленні порушених прав та свобод особи.
За змістом постанови Верховного Суду від 23 червня 2020 року у справі № 802/357/17-а звертаючись до суду із заявою про встановлення судового контролю, позивач зобов`язаний навести аргументи на переконання необхідності вжиття таких процесуальних заходів і надати докази в підтвердження наміру відповідача на ухилення від виконання судового рішення.
Крім того, Верховний Суд у постанові від 23 квітня 2020 року у справі № 560/523/19 зазначив, що переслідуючи мету забезпечення реалізації конституційного принципу обов`язковості судових рішень, адміністративні суди мають зважено підходити до вибору процесуальних засобів такого забезпечення, а саме: встановлювати дійсні причини виникнення затримки у виконанні судового рішення, аналізувати акти законодавства, враховувати здійснені відповідною посадовою особою дії, спрямовані на виконання судового рішення, та їх відповідність вимогам законодавства, встановлювати наявність та форму вини такої посадової особи, а також зазначати про співмірність розміру штрафу та доходів (фінансової спроможності) такої посадової особи.
Це не повинно зумовлювати порушення основоположних засад адміністративного судочинства, зокрема, пропорційності, необхідності дотримання оптимального балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи та цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія) тощо. Такі засоби не можуть бути надмірними за визначених умов та не мають призводити до порушення прав, гарантованих Конституцією України та Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод.
Позивач, обґрунтовуючи свою заяву, подану у порядку статті 382 КАС України, протиправністю дій відповідача при виконанні рішення суду від 12.08.2024 у справі № 520/13327/24, звертав увагу суду на те, що на виконання рішення суду відповідач правильно нарахував ОСОБА_1 суми індексації, однак не сплатив нарахованих сум, у той час як резолютивна частина спірного рішення містить зобов`язання і зі здійснення фактичної виплати суми коштів.
Так, зокрема, замість належної позивачу суми коштів у розмірі 66837,93 грн відповідачем постановлено до виплати - 680,25 грн, а фактично виплачено - 186,31 грн.
На підтвердження викладених у заяві обставин позивачем додано розрахунок нарахування та виплати грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 01.01.2016 по 31.01.2021 згідно з рішенням Харківського окружного адміністративного суду по справі № 520/13327/24 та платіжну інструкцію № 205 від 30.01.2025 (а.с. 60, 61). 
Колегія суддів дослідивши поданий позивачем розрахунок нарахування та виплати грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 01.01.2016 по 31.01.2021 згідно з рішенням Харківського окружного адміністративного суду по справі № 520/13327/24 встановила наступне.
Так, відповідно до графи "розмір індексації" позивачу нараховано за січень 2016 року – квітень 2016 року (4 місяці) індексації на рівні 2359,14 грн щомісяця. В графі "сума виплаченої індексації" - суми не значяться.
В графі "розмір індексації" позивачу нараховано за травень 2016 року 2482,40 грн, однак в графі "сума виплаченої індексації" - суми не значяться.
За червень 2016 року в графі "розмір індексації" позивачу нараховано 2710,05 грн. В графі "сума виплаченої індексації" - 59,45 грн, за вирахуванням раніше сплачених сум у розмірі 59,45 грн, сума індексації, що підлягає виплаті становить 2650,60 грн.
За січень 2017 року – лютий 2017 року (2 місяці) в графі "розмір індексації" позивачу нараховано індексації на рівні 3177,60 грн щомісяця, однак в графі "сума виплаченої індексації" - суми не значяться. Отже, загальна сума до виплати - 6355,20 грн (3177,60 грн х 2).
В графі "розмір індексації" позивачу нараховано за березень 2017 року – квітень 2017 року (2 місяці) індексацію на рівні 3360 грн щомісяця, однак в графі "сума виплаченої індексації" - суми не значяться. Отже, загальна сума до виплати - 6720 грн (3360 грн х 2).
За травень 2017 року в графі "розмір індексації" позивачу нараховано індексацію на рівні 3536,40 грн, однак в графі "сума виплаченої індексації" - суми не значяться. 
В графі "розмір індексації" позивачу нараховано за червень 2017 року - серпень 2017 року (3 місяці) індексацію на рівні 3730,06 грн щомісяця, однак в графі "сума виплаченої індексації" - суми не значяться. Отже, загальна сума до виплати - 11190,18 грн (3730,06 грн х 3).
За вересень 2017 року - листопад 2017 року (3 місяці) в графі "розмір індексації" позивачу нараховано індексацію на рівні 3896,78 грн щомісяця, однак в графі "сума виплаченої індексації" - суми не значяться. Отже, загальна сума до виплати - 11690,34 грн (3896,78 грн х 3). 
В графі "розмір індексації" позивачу нараховано за грудень 2017 року - лютий 2018 року (3 місяці) відповідач нарахував індексації на рівні 4258,75 грн щомісяця, однак в графі "сума виплаченої індексації" - суми не значяться. Отже, загальна сума до виплати - 12776,25 грн (4258,75 х 3).
Разом із тим, відповідачем у графі "на руки" значиться 680,25 грн, а фактично сплатив 186,31 грн.
Отже, доводи позивача про виконання відповідачем рішення суду першої інстанції від 12.08.2024 виконане лише в частині здійснення нарахування ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення з 01.01.2016 по 30.06.2016, з 01.01.2017 по 31.12.2017, 01.01.2018 по 28.02.2018, водночас, фактична виплата заборгованості станом на день звернення позивача із заявою про встановлення судового контролю, не здійснена.
Разом з цим, суд апеляційної інстанції наголошує, за змістом резолютивної частини рішення від 12.08.2024 на відповідача покладено обов`язок не лише здійснити нарахування індексації грошового забезпечення позивача, а й вчинити дії щодо проведення повної її виплати, що в свою чергу, свідчить про безпідставність доводів суду першої інстанції про зворотне.
Також, колегія суддів враховує, що заява позивача про встановлення судового контролю вже розглядалася судом та за наслідками її розгляду Харківський окружний адміністративний суд відмовляв позивачу у встановленні судового контролю ухвалою від 21.04.2025, від 07.07.2025, які у подальшому скасовані Другим апеляційним адміністративним судом із направленням справи на продовження розгляду.
Як вбачається із мотивувальної частини постанови апеляційного суду від 06.11.2025, колегією суддів встановлено, що обставини виконання (невиконання) судового рішення в частині, що стосується нарахування та виплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення з 01.01.2016 по 30.06.2016, з 01.01.2017 по 31.12.2017, 01.01.2018 по 28.02.2018, суд першої інстанції не дослідив та належу оцінку їм не надав, незважаючи на доводи позивача, викладені у заяві.
Так, судом першої інстанції і при повторній відмові у задоволенні заяви позивача про встановлення судового контролю не надано оцінки долученому до матеріалів справи розрахунку нарахування та виплати грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 01.01.2016 по 31.01.2021 згідно з рішенням Харківського окружного адміністративного суду по справі 520/13327/24 від 12.08.2024, а також не враховано висновки апеляційного суду, якими він керувався при направленні справи на продовження розгляду.
Колегія суддів наголошує, що спору з приводу неправильного нарахування відповідачем певних сум індексації позивачу не має, тому суд першої інстанції безпідставно наполягає на не встановленні судом першої інстанції в рішенні від 12.08.2024 конкретних сум нарахування та виплати, оскільки вказане не є спірним, та позивач просить встановити контроль щодо виплати належних позивачу сум індексації, які нараховані самостійно відповідачем відповідно до розрахунку нарахування та виплати грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по 31 січня 2021 року ОСОБА_1 згідно рішення Харківського окружного адміністративного суду від 12.08.2024. Так, саме із вказаного розрахунку встановлено, що відповідач самостійно нарахувавши позивачеві 66837,93 грн постановив до виплати 680,25 грн, а фактично виплатив 186,31 грн і саме цей факт неповної виплати нарахованих сум потребує судового контролю.
Також колегія суддів звертає увагу на те, що судом першої інстанції не досліджено обставин поважності та підстав невиплати позивачу нарахованої індексації на виконання рішення Харківського окружного адміністративного суду по справі 520/13327/24 від 12.08.2024.
Таким чином, висновки суду першої інстанції, що викладені в оскаржуваній ухвалі про повне виконання відповідачем рішення у справі № 520/13327/24, є передчасними та такими, що зроблені внаслідок неналежного дослідження наявних в матеріалах справи доказів та без урахування висновків апеляційного суду викладених у постановах від 12.06.2025 та від 06.11.2025.
Разом з цим, вирішення питання про встановлення судового контролю, у розумінні статті 382 КАС України віднесено до компетенції суду, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, яким в даному випадку є Харківський окружний адміністративний суд, а тому апеляційний суд позбавлений процесуального права вирішити таку заяву по суті, що зумовлює відмову у задоволенні апеляційної скарги в частині встановлення судового контролю.
Посилання позивача на постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 24.10.2024 у справі №520/12253/23 є безпідставними, оскільки в силу приписів ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Відповідно до статті 320 КАС України неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання, є підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що оскаржувана ухвала суду першої інстанції підлягає скасуванню, а справа направленню до суду першої інстанції для продовження розгляду заяви про встановлення судового контролю.
Керуючись ст. ст. 229, 241, 243, 250, 308, 310, 311, 315, 320, 321, 322, 325, 327-329 Кодексу адміністративного судочинства України суд, - 
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.
Ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 08.12.2025 по справі № 520/13327/24 - скасувати.
Справу № 520/13327/24 направити до Харківського окружного адміністративного суду для продовження розгляду заяви про встановлення судового контролю. 
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 		А.О. Бегунц 	
Судді	   	В.Б. Русанова   Я.В. П`янова