ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ІВАНО-ФРАНКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28.01.2026 	м. Івано-Франківськ	Справа № 909/1155/25	

Господарський суд Івано-Франківської області у складі судді Неверовської Л. М., при секретарі судового засідання Андріїв Л.Я., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу
за позовом: керівника Івано-Франківської окружної прокуратури, вул. Василіянок, буд. 48, м.Івано-Франківськ, 76018 в інтересах держави в особі Міністерства розвитку громад та територій України, проспект Берестейський, 14, м. Київ, 01135 
до відповідача: Акціонерного товариства "Укрпошта", вул. Хрещатик, буд. 22, м. Київ, 01001
за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача Фонд державного майна України, вул. Генерала Алмазова, 18/9, м. Київ, 01133
про витребування нерухомого майна адміністративно-виробничі будівлі, об`єкти нежитлової нерухомості,

за участі: прокурора Гоголя В.В., прокурора Верешко М.І., представника позивача Суховолець У.А., представника відповідача Хоружа Н.В.

встановив: керівник Івано-Франківської окружної прокуратури звернувся до Господарського суду Івано-Франківської області в інтересах держави в особі Міністерства розвитку громад та територій України з позовом до Акціонерного товариства "Укрпошта" про витребування нерухомого майна - адміністративно-виробничі будівлі, об`єкти нежитлової нерухомості, частку 40/100, що за адресою: с-ще. Богородчани, вул. Шевченка 57, Івано-Франківського району, Івано-Франківської області, а саме: адміністративний будинок, А, загальною площею 1468,7 кв.м., гаражі, Б1, площею 234,0 кв.м., дизельна-гараж, Б, площею 189,5 кв.м., майстерня, Г, площею 62,4 кв.м., реєстраційний номер у Державному реєстрі речових прав власності на нерухоме майно 1933992326204.
Позиція керівника Івано-Франківської окружної прокуратури. 
Обґрунтовуючи позовні вимоги зазначає про те, що Наказом Міністерства інфраструктури України № 240 від 05.07.2017 «Про затвердження акту передавання майна до статутного капіталу ПАТ «Укрпошта» затверджено Акт передавання майна до статутного капіталу ПАТ «Укрпошта», що є правонаступником УДППЗ «Укрпошта», відповідно до якого Міністерство інфраструктури України передало, а ПАТ «Укрпошта» прийняло об`єкти державного майна згідно з переліками. Згідно з додатком 15 до акту передавання майна до статутного капіталу ПАТ «Укрпошта», що є правонаступником УДППЗ «Укрпошта», затвердженого наказом Міністерства інфраструктури України від 05.07.2017 №240, Міністерство інфраструктури України з 01.03.2017 передало, а ПАТ «Укрпошта» прийняло об`єкти державного майна, зокрема, у т.ч. будівлю Богородчанського РВД, вартістю 2462634 грн., гараж, вартістю 119268 грн., майстерню, вартістю 16186 грн., котельню, вартістю 137960 грн., які розташовані за адресою: вул. Шевченка, 57, смт. Богородчани, Івано-Франківської області (інвентарні номери 10077, 10078,10079, 10087).
10.10.2019 державним реєстратором Рогатинської районної державної адміністрації на підставі: акту передавання майна до статутного капіталу, виданого №240 05.07.2017 Міністерством інфраструктури України; додатку до акту передавання майна до статутного капіталу від 05.07.2017, виданого Міністерством інфраструктури України; наказу Міністерства інфраструктури України № 240 від 05.07.2017; наказу Міністерства інфраструктури України № 56 від 16.02.2017; свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 02.10.2008, виданого Богородчанською селищною радою. за ПАТ «Укрпошта» зареєстровано право власності, у розмірі частки 40/100, на адміністративний будинок А, загальною площею 1468,7 кв.м., гаражі Б1 площею 234,0 кв.м., дизельна-гараж площею Б 189,5 кв.м., майстерня Г, площею 62,4 кв.м.
Вказані об`єкти нерухомого майна, державної форми власності, які перебували у господарському віданні УДППЗ «Укрпошта», передані ПАТ «Укрпошта» без права їх відчуження, без погодження власника майна, а саме держави, перейшло у власність ПАТ «Укрпошта». Таким чином, держане майно, всупереч чинному законодавству змінило власника та наданий час перебуває у приватній власності та активно використовується не за призначенням (не збережено профіль їх використання) та відчужується відповідачем (мають місце не поодинокі випадки).
Мотивуючи правові підстави позову вказує на те, що державне майно, яке закріплювалося за державним підприємством на праві господарського відання, перебуває у створюваного акціонерного товариства на праві господарського відання. У свою чергу, корпоратизація державних унітарних підприємств через їх перетворення у господарські товариства є лише передумовою для подальшої приватизації майна, переданого державою до їх статутного фонду. Вказує на позицію Великої Палати Верховного Суду викладену у постанові від 03.04.2024 у справі №917/1212/21 щодо зміни державної форми власності виключно шляхом приватизації, в якій Велика Палата дійшла висновку, що Закон України «Про приватизацію державного майна» не відносить до способів приватизації передання державного майна до статутного фонду (капіталу) заснованого нею акціонерного товариства, а тому державне майно, передане державою до статутного фонду (капіталу) акціонерного товариства, 100% акцій якого залишається у власності держави, до моменту завершення процедури приватизації (продажу у приватну власність належних державі акцій такого акціонерного товариства) є державною власністю. У зв`язку з цим державне майно, передане державою до статутного фонду державного унітарного підприємства, корпоратизованого в акціонерне товариство, 100% акцій статутного фонду якого залишаються у власності держави, до моменту завершення процедури приватизації є державною власністю.
Позиція позивача. 
Представник позивача просить суд врахувати надані ним усні та письмові пояснення під час ухвалення рішення у справі №909/1155/25.
У письмових поясненнях зазначає, що відповідно до пункту 3.4 Статуту ПАТ “Укрпошта”, Товариство є юридичною особою приватного права, може набувати майнових та особистих немайнових прав, обов`язків і здійснювати їх, вчиняти правочини відповідно до вимог законодавства та цього Статуту.
Відповідно до пункту 3.6 Статуту Товариство діє на принципах повної господарської самостійності та самоокупності, несе відповідальність за наслідки своєї господарської діяльності та виконання зобов`язань.
Товариство має у власності майно, що обліковується на його балансі та внесене до його статутного капіталу або набуте ним на законних підставах, здійснює володіння, користування та розпорядження таким майном згідно з метою своєї діяльності з урахуванням вимог законодавства та цього Статуту.
Товариство окремо має на праві господарського відання державне майно, що обліковується на його балансі, здійснює володіння, користування та розпорядження цим майном відповідно до мети своєї діяльності з урахуванням обмежень, установлених законом, іншими нормативно-правовими актами та цим Статутом.
Відповідно до пункту 4.1 Статуту управління корпоративними правами держави стосовно товариства здійснює Мінінфраструктури. 
Згідно з пунктом 5.3 Статуту Товариство володіє, користується та розпоряджається належним йому майном і вчиняє стосовно нього будь-які дії, що не суперечать законодавству та меті діяльності Товариства та цього Статуту.
Усе нерухоме та інше майно, передане до статутного капіталу Товариства або набуте Товариством на законних підставах, є його власністю. Державне майно, передане Товариству в господарське відання, користування чи управління, не включається до статутного капіталу Товариства та використовується в порядку, передбаченому законодавством та цим Статутом (пункт 5.4 Статуту).
Статтею 85 ГК України визначено, що господарське товариство є власником майна, переданого йому у власність засновниками і учасниками як внески; продукції, виробленої в результаті господарської діяльності товариства; доходів, одержаних від господарської діяльності товариства; іншого майна, набутого товариством на підставах, не заборонених законом. Будь-яка діяльність господарського товариства регулюється законодавством та статутом такого товариства.
Трактуючи ці норми вбачається, що в процесі корпоратизації держава стає власником пакета акцій, що становить відсоток статутного капіталу товариства, адже державі належать корпоративні права у вигляді відсотку статутного капіталу товариства. При цьому, товариство несе відповідальність за зобов`язаннями тільки майном товариства, а акціонери несуть ризик збитків, пов`язаних із діяльністю товариства, в межах вартості належних їм акцій.
Відповідно до наказу Фонду державного майна України від 12.01.2017 № 17 «Про затвердження Порядку підтвердження державними органами приватизації факту передачі державного майна до статутного капіталу господарських товариств, утворених в процесі приватизації (корпоратизації)», зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 07.02.2017 (далі – Порядок) під час перетворення державних підприємств у господарські товариства в процесі приватизації (корпоратизації) передача державного майна здійснюється відповідно до рішення засновника на підставі акта передавання майна до статутного капіталу господарського товариства.
Водночас, під час корпоратизації УДППЗ «Укрпошта» шляхом перетворення в АТ «Укрпошта», відбулося включення державного майна до статутного капіталу акціонерного товариства, а не платне відчуження майна, що перебуває у державній або комунальній власності.
Отже, Мінінфраструктури при затвердженні акту передавання майна до статутного капіталу ПАТ «Укрпошта» діяло виключно на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені наведеними вище актами.
Заходи щодо державної реєстрації права власності на нерухоме майно, яке увійшло до статутного капіталу, здійснювались АТ «Укрпошта», яке за наведеними вище актами вважалось корпортизованим та за нормами статті 85 ГК України вважається власником майна, переданого йому у власність засновниками і учасниками як внесок.
Позиція відповідача.
Позовні вимоги заперечує з підстав, наведених у відзиві на позов, письмових поясненнях у справі.
Вказує на відсутність підстав для здійснення прокурором представництва інтересів держави в суді в інтересах Міністерства розвитку громад та територій України та обрання прокуратурою неналежного та неефективного способу захисту інтересів держави. 
Зазначає, що АТ «Укрпошта» не порушувало інтересів держави, а відтак позовні вимоги до АТ «Укрпошта» є безпідставними та необґрунтованими та не підлягають задоволенню, оскільки заявлені до неналежного відповідача. Вказане свідчить про обрання прокуратурою неналежного та неефективного способу захисту інтересів держави, оскільки саме по собі витребування у Акціонерного товариства «Укрпошта» на користь Міністерства розвитку громад та територій України нерухомого майна не призведе до захисту прав та інтересів держави. Обрання прокурором неефективного способу захисту є самостійною підставою для відмови в позові.
Після створення АТ «Укрпошта» у процесі корпоратизації, право власності на майно, що увійшло до статутного капіталу перейшло до Товариства, при цьому відчуження такого майна не здійснювалось. Окрім того, передача майна здійснювалася на підставі передавального акту від засновника Міністерства розвитку громад, територій та інфраструктури України до АТ «Укрпошта», який є документом, складеним на виконання волевиявлення загальних зборів АТ «Укрпошта» та за своєю правовою природою є правочином, який має юридичні наслідки - факт набуття та припинення права власності на нерухоме майно. Отже, твердження прокуратури про відсутність волевиявлення Міністерства розвитку громад, територій та інфраструктури України при передачі майна до статутного капіталу АТ «Укрпошта» є неправдивим.
Оскільки АТ Укрпошта» не віднесено до сфери управління Фонду, то у останнього відсутні повноваження щодо погодження відчуження майна товариства, яке є його власністю.
Позивачем, у заяві підміняються деякі поняття, що може ввести суд в оману, зокрема, позивачем вказується, що даний спір стосується відчуження нерухомого майна, проте відчуження майна як такого не було, насправді відбулася корпоратизація, так відповідно до ч.1 Указу Президента України від 15.06.1993 № 210/93 «Про корпоратизацію підприємств» корпоратизацією є перетворення державних підприємств, закритих акціонерних товариств, більш як 75 відсотків статутного фонду яких перебуває у державній власності, а також виробничих і науково-виробничих об`єднань, правовий статус яких раніше не був приведений у відповідність з чинним законодавством (далі - підприємства), у відкриті акціонерні товариства.
Посилання позивача на Порядок відчуження об`єктів державної власності затвердженого Постановою КМУ від 06.06.2007 №803 не є належним, оскільки як вже було раніше зазначено, не було відчуження об`єкту державної власності, а згідно п. 3 вказаного порядку його дія поширюється на відчуження майна, що передано казенним підприємствам, державним комерційним підприємствам (їх об`єднанням), установам та організаціям (у тому числі у процедурі ліквідації за рішенням суб`єкта управління); майна, переданого Національній та національним галузевим академіям наук у безстрокове безоплатне користування (далі - суб`єкти господарювання). В нашому випадку, як вже було вище зазначено, майно не було передано вказаним підприємствам, установам та організаціям, у зв`язку з чим посилання на даний порядок є помилковим.
За таких обставин, враховуючи підстави позову у даній справі, оскільки Фонд державного майна України не є органом управління нерухомого майна реєстрація якого та припинення право власності на яке оскаржується, порушення прав, інтересів та обов`язків Фонду державного майна України відсутні. Відповідно у АТ «Укрпошта» немає обов`язку погоджувати свої дії з Фондом державного майна України. Вказана позиція також підтверджена Фондом державного майна України у листі від 07.11.2019 №10-24-19660, що додається.
Зазначає, що передача до статутного капіталу АТ «Укрпошта» майна, яке на момент перетворення використовувалося УДППЗ Укрпошта не є приватизацією такого майна.
Згідно з пунктом 5.4. Статуту АТ «Укрпошта» визначено, що усе нерухоме та інше майно, передане до статутного капіталу Товариства або набуте Товариством на законних підставах, є його власністю.
Зі статуту АТ «Укрпошта» та правовстановлюючих документів на нерухоме майно вбачається, що у власності АТ «Укрпошта» перебуває нерухоме майно, яке внесене до його статутного капіталу або набуте ним на законних підставах, що в силу положень статті 85 ГК України та статті 115 ЦК України визначається як власність юридичної особи. При цьому корпоративні права, що належать державі у статутному капіталі АТ «Укрпошта» є окремим об`єктом цивільних прав і не може прирівнюватися до права приватної власності на нерухоме майно АТ «Укрпошта».
Таким чином, нерухоме майно перебувало у державній власності в особі Міністерства інфраструктури України та закріплювалося за Українським державним підприємством поштового зв`язку «Укрпошта» на праві господарського відання до 01.03.2017 року, тобто до дати передачі його у власність ПАТ «Укрпошта» (після перейменування – АТ «Укрпошта»).
Також, відповідач зазначає, що акт прийому-передачі майна від засновника (Міністерства інфраструктури України) до АТ «Укрпошта» є документом, складеним на виконання волевиявлення загальних зборів Акціонерного товариства «Укрпошта», та є доказом виконання певної дії, а саме дії по передачі майна до статутного капіталу товариства, отже являється правочином. В розумінні законодавства акт приймання-передачі майна до складу статутного фонду є правочином, який в свою чергу підтверджує волевиявлення сторін, а також має юридичні наслідки - факт набуття та припинення права власності на нерухоме майно.
Отже, двосторонній акт у даних правовідносинах свідчить про погоджену дію шляхом волевиявлення обох сторін даного двостороннього правочину на набуття певних цивільних прав та обов`язків.
Також вказує на те, що реєстрація прав приватної власності на нерухоме майно здійснена без порушень законодавства.
Згідно п.48 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 р. № 1127 (в редакції на дату реєстрації), для державної реєстрації права власності у зв`язку з передачею майна у власність юридичної особи як внесок (внесення майна до статутного (складеного) капіталу (статутного фонду), вступні, членські та цільові внески членів кооперативу тощо) подаються: 1) документ, що посвідчує право власності особи на майно, що передається у власність юридичної особи (крім випадку, коли право власності на таке майно вже зареєстровано в Державному реєстрі прав); 2) акт приймання-передачі майна або інший документ, що підтверджує факт передачі такого майна; 3) рішення органу або особи, уповноважених установчими документами юридичної особи або законом (у разі, коли передача майна здійснюється іншою юридичною особою); 4) письмова згода всіх співвласників (у разі, коли передача здійснюється щодо майна, що перебуває у спільній власності); 5) письмова згода суб`єкта переважного права купівлі земельної ділянки сільськогосподарського призначення у випадках, передбачених законом.
Тож, із визначеного переліку, АТ «Укрпошта» було надано необхідні документи для реєстрації права власності, так як згідно переліку надано: наказ Міністерства інфраструктури України № 240 від 05.07.2017; акт приймання-передачі нерухомого майна затвердженого наказом Міністерства інфраструктури України №240 від 05.07.2017 року; додаток до акту передавання майна до статутного капіталу від 05.07.2017 № 45, виданого Міністерством інфраструктури України.
Враховуючи те, що документи подані на реєстрацію права власності відповідають вимогам, встановленим Порядком, невідповідність заявлених вимог та поданих документів встановлено не було - реєстрація прав приватної власності на нерухоме майно здійснена без порушень законодавства.
Також зазначає, що висновки, висловлені Вищим господарським судом України і Верховним Судом, на які посилається прокуратура, як на «аналогічні» правові позиції щодо правового режиму державного майна, переданого утворюваним державою акціонерним товариствам, не можуть бути застосовані як аналогові у даних правовідносинах.
Просить суд застосувати строк позовної давності у даній справі. Зазначає, що строк позовної давності для звернення до суду Івано-Франківської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Міністерства розвитку громад та територій України сплинув та будь-яких доказів з боку позивача щодо поважності причин пропуску строку звернення до суду не було надано. А отже, є самостійна підстава для відмови у позові у зв`язку із пропуском строку позовної давності, оскільки останній не обґрунтовує підстави, які були б об`єктивно непереборними та заважали звернутися до суду раніше.
У випадку, якщо прокурором пред`явлено позов в інтересах держави у зв`язку із вчиненням порушення тим органом, на який покладено владні повноваження в цій сфері, момент початку перебігу строку позовної давності повинен відліковуватися з моменту коли про порушення прав або про особу, яка їх порушила дізнався або мав можливість дізнатися відповідний орган державної влади.
Звернувшись до суду з цією позовною заявою, Прокуратура фактично просить припинити речові права АТ «Укрпошта» на нерухоме майно – адміністративно-виробничі будівлі, об`єкти нежитлової нерухомості, частку 40/100, за адресою: с-ще. Богородчани, вул. Шевченка, 57 Івано-Франківського району, Івано-Франківської області, а саме: адміністративний будинок А, загальною площею 1468,7 кв.м., гаражі Б1, площею 234,0 кв.м, дизельна-гараж, Б, площею 189,5 кв.м, майстерня Г, площею 62,4 кв.м, реєстраційний номер у Державному реєстрі речових прав власності на нерухоме майно 1933992326204.
Безпосередньо право власності на майно у АТ «Укрпошта» виникло з моменту здійснення правочину, а саме – його передачі, тобто в день затвердження передавального акта Міністерством інфраструктури України 05.07.2017.
Право власності на об`єкт нерухомого майна – адміністративно-виробничі будівлі, об`єкти нежитлової нерухомості, частку 40/100, за адресою: с-ще Богородчани, вул. Шевченка, 57 Івано-Франківського району, Івано-Франківської області, а саме: адміністративний будинок А, загальною площею 1468,7 кв.м., гаражі Б1, площею 234,0 кв.м, дизельна-гараж, Б, площею 189,5 кв.м, майстерня Г, площею 62,4 кв.м, реєстраційний номер у Державному реєстрі речових прав власності на нерухоме майно 1933992326204, було зареєстровано Державним реєстратором 10.10.2019.
Відтак, державна реєстрація підтверджує, що держава в особі позивача з моменту проведення державної реєстрації права приватної власності (10.10.2019) вважало АТ «Укрпошта» власником цього майна.
Таким чином, якщо позивач вважає, що право власності на майно та інтерес щодо означеного майна, дійсно порушено, то перебіг позовної давності щодо вимог позивача починається саме 10.10.2019.
При цьому, Міністерство інфраструктури України як загальні збори було обізнано про проведення державної реєстрації майна АТ «Укрпошта».
Керівник Івано-Франківської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Міністерства розвитку громад та територій України звернувся до суду з позовною заявою 24.09.2025, а отже позов подано з пропуском трьох річного строку.
Щодо представництва прокурором інтересів держави. 
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Тобто імператив зазначеного конституційного положення встановлює обов`язок органів державної влади та їх посадових осіб дотримуватись принципу законності при здійсненні своїх повноважень, що забезпечує здійснення державної влади за принципом її поділу. Як підкреслив Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 01 квітня 2008 року № 4-рп/2008, неухильне додержання органами законодавчої, виконавчої та судової влади Конституції та законів України забезпечує реалізацію принципу поділу влади і є запорукою їх єдності, важливою передумовою стабільності, підтримання громадського миру і злагоди в державі.
Згідно п. 3 ч. 1 статтею 131-1 Конституції України прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.
Стаття 53 ГПК України встановлює, що у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача.
Відповідно до частини четвертої статті 53 ГПК України прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує: 1) в чому полягає порушення інтересів держави, 2) необхідність їх захисту, 3) визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає 4) орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.
Питання представництва інтересів держави прокурором у суді врегульовано у статті 23 Закону України "Про прокуратуру". Ця стаття визначає, що представництво прокурором держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів держави, у випадках та порядку, встановлених законом (частина перша). Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження (далі - компетентний орган), а також у разі відсутності такого органу (частина третя). Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень (абзаци перший - третій частини четвертої). У разі встановлення ознак адміністративного чи кримінального правопорушення прокурор зобов`язаний здійснити передбачені законом дії щодо порушення відповідного провадження (частина сьома).
Відповідно до частини третьої статті 23 Закону України "Про прокуратуру" прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює компетентний орган; 2) у разі відсутності такого органу.
Бездіяльність компетентного органу (нездійснення захисту інтересів держави) означає, що компетентний орган знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, мав повноваження для захисту, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.
Прокурор, звертаючись до суду з позовом, повинен обґрунтувати та довести бездіяльність компетентного органу.
Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо.
Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.
Така правова позиція щодо представництва прокурором інтересів держави викладена у постановах Верховного Суду від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18,від 04.04.2019 у справі № 924/349/18, від 16.04.2019 у справі №910/3486/18 та від 26.05.2020 у справі № 912/2385/19.
Рішенням Конституційного суду України від 08.04.1999 у справі №1-1/99 встановлено, що прокурор або його заступник самостійно визначає та обґрунтовує в позовній заяві, в чому полягає порушення інтересів держави чи в чому існує загроза інтересам держави. Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо. Державні інтереси закріплюються як нормами Конституції України, так і нормами інших правових актів. Із врахуванням того, що "інтереси держави" є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів Держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.
Відповідно до п. 1, 2 Положення про Міністерство розвитку громад та територій України (Положення), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 30.06.2015 № 460 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 17.12.2022 № 1400), Міністерство розвитку громад та територій України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України.
Міністерство розвитку громад та територій України є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері автомобільного, залізничного, морського та внутрішнього водного транспорту, надання послуг поштового зв 'язку, а також забезпечує формування та реалізацію державної політики у сфері авіаційного транспорту та використання повітряного простору України, туризму та курортів (крім здійснення державного нагляду (контролю) у сфері туризму та курортів), мультимодальних перевезень, захисту критичної інфраструктури у секторах, за які відповідальне, розвитку, будівництва, реконструкції та модернізації інфраструктури авіаційного, залізничного, морського та внутрішнього водного транспорту, дорожнього господарства, навігаційно-гідрографічного забезпечення судноплавства, торговельного мореплавства, з питань безпеки на авіаційному, автомобільному транспорті загального користування, міському електричному, залізничному, морському та внутрішньому водному транспорті, а також державного нагляду (контролю) за безпекою на авіаційному, автомобільному транспорті загального користування, міському електричному, залізничному, морському та внутрішньому водному транспорті.
Міністерство розвитку громад та територій України у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, іншими актами законодавства.
До основних завдань Міністерства розвитку громад та територій України віднесено, зокрема, забезпечення формування та реалізація державної політики у сфері надання послуг поштового зв`язку (п. 3 Положення).
Згідно з підпунктами 38, 40 пункту 4 Положення Міністерство розвитку громад та територій України відповідно до покладених на нього завдань:
- організовує в межах повноважень, визначених законом, здійснення заходів загальної безпеки з питань запобігання можливим терористичним актам та актам незаконного втручання в діяльність транспорту (крім морського та внутрішнього водного транспорту), поштового зв`язку та інфраструктури, а також веде їх облік та проводить аналіз;
- забезпечує охорону та оборону в умовах надзвичайного стану та особливого періоду об`єктів державного значення національної транспортної системи, вирішує в межах компетенції питання щодо готовності функціонування поштового зв`язку в умовах надзвичайних ситуацій та надзвичайного стану та інші.
АТ «Укрпошта» утворене Міністерством інфраструктури України шляхом реорганізації (перетворення) УДППЗ «Укрпошта», утвореного наказом Державного комітету зв`язку України від 15.06.1998 № 93, та належить до сфери управління Міністерства інфраструктури України.
Засновником та єдиним акціонером товариства є держава в особі Міністерства інфраструктури України (на даний час - Міністерство розвитку громад та територій України).
Управління корпоративними правами держави стосовно товариства здійснює Міністерство інфраструктури України (на даний час - Міністерство розвитку громад та територій України).
Отже, Міністерство інфраструктури (на даний час - Міністерство розвитку громад та територій України) має повноваження власника спірного майна, яке як вказує керівник Івано-Франківської окружної прокуратури, поза його волею незаконно вибуло із державної власності.
У зв`язку з вищевикладеним, прокурор звернувся з даним позовом в інтересах держави в особі Міністерства розвитку громад та територій України.
Як зазначає керівник Івано-Франківської окружної прокуратури, безпідставна зміна правового режиму використання спірного майна з державної на приватну власність свідчить про порушення економічних інтересів держави та створює передумови для подальшого відчуження нерухомого майна поза конкурентною процедурою приватизації.
Порушення законодавства при розпорядженні майном, яке має стратегічне значення для економіки і безпеки держави, загрожує національному суверенітету та завдає шкоди інтересам держави при реалізації концепції боротьби з тероризмом в Україні, підвищення ефективності системи та режимів охорони об`єктів можливих терористичних посягань, здійснення державного контролю на об`єктах підвищеної небезпеки, насамперед на об`єктах критичної, військової та транспортної інфраструктури.
Таким чином, у спірних правовідносинах наявний як державний, так і суспільний інтерес.
Відповідно до ч. 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» Івано-Франківською окружною прокуратурою направлено лист до Міністерства розвитку громад та територій країни про необхідність вжиття заходів представницького характеру від 14.08.2025 за № 51/1-2517 ВИХ-25.
Однак, Міністерством розвитку громад та територій, як засновником АТ «Укрпошта» та власником державного майна, переданого до статутного капіталу товариства не вжито заходів щодо його повернення у власність держави.
Розглянувши лист прокуратури, Міністерство розвитку громад та територій повідомило про відсутність порушення прав Міністерства та не знайшло підстав для вжиття заходів реагування на виявлені прокурором порушення (лист від 04.09.2025).
Враховуючи нездійснення позивачем у спірних правовідносинах захисту інтересів держави, не звернення до суду з відповідним позовом після захисту інтересів держави отримання інформації про порушення інтересів держави, прокурор звернувся до суду із даним позовом.
Виконуючи вимоги ч. 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», Івано-Франківська окружна прокуратура листом №51/1-2905 вих-25 від 22.09.2025 повідомила позивача про звернення з даним позовом до суду.
З огляду на викладене, наявні підстави для представництва керівником Івано-Франківської окружної прокуратури інтересів держави в особі Міністерства розвитку громад та територій України у зв`язку з нездійсненням нею захисту інтересів держави шляхом звернення до суду з відповідною позовною заявою.
Позиція третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача Фонд державного майна України.
Третя особа пояснень по справі не надала.
Обставини справи, дослідження доказів.
Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення керівника Івано-Франківської окружної прокуратури та сторін, всебічно та повно з`ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності всі докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, враховуючи вимоги чинного законодавства, суд встановив наступне.
Згідно з п. 1.1 Статуту Українського об`єднання поштового зв`язку «Укрпошта», затвердженого Міністерством зв`язку України 30.09.1993, воно засновано на державній власності, знаходиться у сфері управління та підпорядковане Міністерству зв`язку України (правонаступник Міністерство інфраструктури України); майно об`єднання складають закріплені за ним основні фонди та обігові кошти, а також інші цінності, вартість яких відображається у його самостійному балансі, і належать йому на правах повного господарського відання (п. 5.1 Статуту).
Рішенням Кабінету Міністрів України 02.02.1994 створено Українське об`єднання поштового зв`язку «Укрпошта» як окрема державна структура у результаті реформування галузі зв`язку (розподілу на поштовий та електрозв`язок).
Наказом Державного комітету зв`язку України № 93 від 15.06.1998 Українське об`єднання поштового зв`язку «Укрпошта» реорганізоване згідно з Програмою реструктуризації Укрпошти, затвердженою постановою Кабінету Міністрів України № 1 від 04.01.1998, шляхом його перетворення в Українське державне підприємство поштового зв`язку «Укрпошта» (далі - УДППЗ «Укрпошта») та затверджено його Статут.
7 вересня 2005 року проведено державну реєстрацію змін до статуту УДППЗ «Укрпошта». За преамбулою Статуту, УДППЗ «Укрпошта» є державним унітарним підприємством і діє як державне комерційне підприємство, що засноване на державній власності і на підставі розпорядження Кабінету Міністрів України від 28.09.2004 № 684-р «Про затвердження переліку підприємств, установ та організацій, що передаються до сфери управління Мінтрансзв`язку» належить до сфери управління Міністерства транспорту та зв`язку України - орган управління майном (УДППЗ «Укрпошта»).
Згідно п. 4.1 статуту УДППЗ «Укрпошта», майно підприємства складається з основних фондів, обігових коштів, а також інших цінностей, вартість яких відображається у балансі підприємства і належать йому на правах господарського відання.
Рішенням виконавчого комітету Богородчанської селищної ради Івано-Франківської області від 11.06.2008 № 282 «Про оформлення права власності на об`єкти нерухомого майна», за результатами розгляду клопотання Івано-Франківської дирекції УДППЗ «Укрпошта» надано дозвіл на виготовлення свідоцтва про право власності часткою 40% на адміністративний будинок Богородчанського ЦОС №7, що знаходиться за адресою: вул.Шевченка, 57, смт. Богородчани, яке належить державі в особі Кабінету Міністрів України, Державного комітету зв`язку і інформації України, УДППЗ «Укрпошта» на праві повного господарського відання.
На підставі вказаного рішення виконавчого комітету видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно серії САС від 02.10.2008, власники: держава в особі Кабінету Міністрів України, Державного комітету зв`язку і інформації України, в повному господарському віданні УДППЗ «Укрпошта», опис об`єкта: адміністративний будинок, А, 1468,7 кв.м., гаражі, Б, 234,0 кв.м., дизельна-гараж, Б, площею 189,5 кв.м., майстерня, Г, 62,4 кв.м., адреса об`єкта: вул. Шевченка, 57, смт. Богородчани, Івано-Франківської області, частка: 40/100.
Факт реєстрації права власності на вказане майно за державою в особі УДППЗ "Укрпошта» підтверджено витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно серії ССМ № 641662 від 02.10.2008, та інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Указом Президента України № 1085/2010 від 09.12.2010 «Про оптимізацію системи центральних органів виконавчої влади» Міністерство транспорту та зв`язку України реорганізовано у Міністерство інфраструктури України.
На виконання розпорядження Кабінету Міністрів України № 72 8-р від 17.07.2015, наказом Міністерством інфраструктури України № 56 від 16.02.2017 УДППЗ «Укрпошта» перетворено у Публічне акціонерне товариство «Укрпошта» (далі - ПАТ «Укрпошта»), 100% акцій якого належать державі та не підлягають відчуженню, за умови збереження попереднього профілю діяльності підприємств.
Розпорядженням №728-р від 17.07.2015 Кабінет Міністрів України погодився з пропозицією Міністерства інфраструктури України щодо перетворення Українського державного підприємства поштового зв`язку Укрпошта (код згідно з ЄДРПОУ 21560045), м.Київ, вул. Хрещатик, 22, у Публічне акціонерне товариство Укрпошта, 100% акцій якого належать державі та не підлягають відчуженню, за умови збереження попереднього профілю діяльності підприємств.
Міністерство інфраструктури України видало наказ №56 від 16.02.2017 «Про припинення Українського державного підприємства поштового зв`язку «Укрпошта» в результаті його перетворення в публічне акціонерне товариство «Укрпошта» та створення публічного акціонерного товариства «Укрпошта».
Згідно п. 2 цього наказу вирішено утворити Публічне акціонерне товариство «Укрпошта», 100% акцій якого належить державі в особі Міністерства інфраструктури України, шляхом перетворення Українського державного підприємства поштового зв`язку «Укрпошта». У п. 3 зазначеного наказу визначено, що ПАТ «Укрпошта» є правонаступником УДППЗ «Укрпошта».
Таким чином, впродовж 2017-2021 років відповідачем змінювалася організаційно-правова форма з публічного акціонерного товариства на приватне акціонерне товариство, а в подальшому на Акціонерне товариство "Укрпошта", що підтверджується відповідними редакціями статутів товариства, в той же час, пункт 4.1 кожної із редакцій статуту було передбачено, що засновником і єдиним акціонером товариства є держава в особі Міністерство інфраструктури України. 
Пунктами 5.4., 5.5 статутів АТ "Укрпошта" визначено, що усе нерухоме та інше майно, передане до статутного капіталу Товариства або набуте Товариством на законних підставах, є його власністю. Державне майно, передане Товариству в господарське відання, користування чи управління, не включається до статутного капіталу Товариства та використовується в порядку, передбаченому законодавством та цим Статутом. Товариство використовує та утримує державне майно, що не підлягає приватизації, відповідно до законодавства. Майно, що є державною власністю і надане товариству в господарське відання, користування чи управління, включається до його активів, але не може бути відчужене у будь-який спосіб без рішення загальних зборів. Списання та передача такого державного майна здійснюється відповідно до законодавства. 
Наказом Міністерства інфраструктури України № 240 від 05.07.2017 «Про затвердження акту передавання майна до статутного капіталу ПАТ «Укрпошта» затверджено акт передавання майна до статутного капіталу ПАТ «Укрпошта», що є правонаступником УДППЗ «Укрпошта», відповідно до якого Міністерство інфраструктури України передало, а ПАТ «Укрпошта» прийняло об`єкти державного майна згідно з переліками.
Згідно з додатком 15 до акту передавання майна до статутного капіталу ПАТ «Укрпошта», що є правонаступником УДППЗ «Укрпошта», затвердженого наказом Міністерства інфраструктури України від 05.07.2017 №240, Міністерство інфраструктури України з 01.03.2017 передало, а ПАТ «Укрпошта» прийняло об`єкти державного майна, зокрема, у тому числі будівлю Богородчанського РВД, вартістю 2462634 грн, гараж, вартістю 119268 грн, майстерню, вартістю 16186 грн, котельню, вартістю 137960 грн, які розташовані за адресою: вул. Шевченка, 57, смт. Богородчани, Івано-Франківської області (інвентарні номери 10077, 10078,10079, 10087).
У подальшому, 10.10.2019 державним реєстратором Рогатинської районної державної адміністрації за ПАТ «Укрпошта» зареєстровано право власності, у розмірі частки 40/100, на адміністративний будинок А, загальною площею 1468,7 кв.м., гаражі Б1 площею 234,0 кв.м., дизельна-гараж площею Б 189,5 кв.м., майстерня Г площею 62,4 кв.м.
Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно право власності на спірне майно за ПАТ «Укрпошта» зареєстровано державним реєстратором на підставі:
- акту передавання майна до статутного капіталу, виданого №240 05.07.2017 Міністерством інфраструктури України;
- додатку до акту передавання майна до статутного капіталу від 05.07.2017, виданого Міністерством інфраструктури України;
- наказу Міністерства інфраструктури України № 240 від 05.07.2017;
- наказу Міністерства інфраструктури України № 56 від 16.02.2017;
- свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 02.10.2008, виданого Богородчанською селищною радою.
Як вказує керівник Івано-Франківської окружної прокуратури, зміна організаційно-правової форми підприємства не приводить до автоматичної зміни форми державної власності нерухомого майна, реєстрація права приватної власності на спірне майно за АТ «Укрпошта» відбулася з порушенням вимог Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» за відсутності волі держави на його відчуження та не у спосіб, визначений законом.
В матеріалах справи наявний Науково-правовий висновок щодо співвідношення понять "корпоратизація" та "приватизація" майна державних підприємств за зверненням АТ "Укрпошта". У вказаному Науково-правовому висновку зазначено про те, що АТ "Укрпошта" набуло права приватної власності на об`єкти нерухомого майна відповідно до законодавства про корпоратизацію і про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно; майно АТ "Укрпошта" є його приватною власністю та не може бути об`єктом державної власності. 
Норми права та мотиви, якими суд керувався при прийнятті рішення. Висновок суду.
Велика Палата Верховного Суду з метою забезпечення єдності судової практики в питанні щодо допустимості зміни державної форми власності виключно шляхом приватизації, а не шляхом внесення державного майна до статутного капіталу акціонерного товариства, в пунктах 94, 98- 105, 107- 114, 214, 273, 274 постанови від 03.04.2024 у справі № 917/1212/21 сформулювала наступні загальні висновки щодо комплексного застосування норм статті 115 ЦК України, статей 22, 145 ГК України, статей 15, 18 Закону України від 04.03.1992 № 2163-XII "Про приватизацію державного майна" (чинного до 06.03.2018), статті 12 Закону України "Про господарські товариства" та положень Указу Президента України від 15.06.1993 № 210/93 "Про корпоратизацію підприємств" у подібних правовідносинах. Крім загального порядку визначення правового режиму майна господарських товариств, акціонерне товариство, засновником і єдиним акціонером якого є держава, має спеціальний правовий режим майна порівняно з іншими господарськими товариствами.
До спірних правовідносин підлягають застосуванню саме спеціальні норми статті 22 ГК України, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, відповідно до яких держава здійснює управління державним сектором економіки відповідно до засад внутрішньої і зовнішньої політики.
Суб`єктами господарювання державного сектора економіки є суб`єкти, що діють на основі лише державної власності, а також суб`єкти, державна частка в статутному капіталі яких перевищує п`ятдесят відсотків чи становить величину, яка забезпечує державі право вирішального впливу на господарську діяльність цих суб`єктів.
Повноваження суб`єктів управління в державному секторі економіки - КМУ, міністерств, інших органів влади та організацій щодо суб`єктів господарювання визначаються законом.
Зазначені суб`єкти управління в державному секторі економіки можуть приймати рішення, необхідні для підготовки до реалізації та здійснення державно-приватного партнерства (концесії), які є обов`язковими до виконання підприємствами, установами, організаціями, що перебувають у сфері їх управління.
Законом можуть бути визначені види господарської діяльності, яку дозволяється здійснювати виключно державним підприємствам, установам і організаціям.
Держава реалізує право державної власності в державному секторі економіки через систему організаційно-господарських повноважень відповідних органів управління щодо суб`єктів господарювання, що належать до цього сектора і здійснюють свою діяльність на основі права господарського відання або права оперативного управління.
Правовий статус окремого суб`єкта господарювання в державному секторі економіки визначається уповноваженими органами управління відповідно до вимог цього Кодексу та інших законів. Відносини органів управління з названими суб`єктами господарювання в випадках, передбачених законом, можуть здійснюватися на договірних засадах.
Держава застосовує до суб`єктів господарювання в державному секторі економіки усі засоби державного регулювання господарської діяльності, передбачені цим Кодексом, враховуючи особливості правового статусу даних суб`єктів.
Законом установлюються особливості здійснення антимонопольно-конкурентної політики та розвитку змагальності в державному секторі економіки, які повинні враховуватися при формуванні відповідних державних програм.
Державний фінансовий контроль щодо суб`єктів господарювання, в статутному капіталі яких 50 і більше відсотків акцій (часток) належить суб`єктам господарювання державного сектору економіки, здійснюється відповідно до закону.
Органам управління, які здійснюють організаційно-господарські повноваження стосовно суб`єктів господарювання державного сектора економіки, забороняється делегувати іншим суб`єктам повноваження щодо розпорядження державною власністю і повноваження щодо управління діяльністю суб`єктів господарювання, за винятком делегування названих повноважень відповідно до закону органам місцевого самоврядування та інших випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами.
Отже, усі суб`єкти державного сектора економіки мають діяти на праві господарського відання чи оперативного управління.
Утворення акціонерних товариств на базі майна корпоратизованих державних унітарних товариств та особливий склад осіб, які беруть участь в їх заснуванні, серед яких державні органи, що здійснюють управління державним майном, зумовлює своєрідний порядок набуття такими акціонерними товариствами права власності на майно, що передається державою до їхнього статного фонду.
За загальними правилами, установленими статтею 12 Закону України "Про господарські товариства" від 19.09.1991 № 1576-XII (чинного на момент виникнення спірних правовідносин), товариство є власником майна, переданого йому засновниками і учасниками у власність.
Проте на відміну від акціонерних товариств, які засновуються на базі приватної власності, створення акціонерних товариств на базі майна державних підприємств регулюється не лише нормами ЦК України, ГК України та зазначеного вище Закону, а й спеціальним законодавством.
Відповідно до статті 345 ЦК України фізична або юридична особа може набути право власності на державне майно в разі його приватизації, а за змістом частини 3 статті 145 ГК України правовий режим майна суб`єкта господарювання, заснованого на державній власності, може бути змінений тільки шляхом приватизації майна державного підприємства.
Згідно із частиною 1 статті 15 Закону України "Про приватизацію державного майна" від 04.03.1992 № 2163-XII (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) до вичерпного переліку способів приватизації державного майна не належала передача державного майна до статутного фонду акціонерного товариства, створеного шляхом корпоратизації державного унітарного підприємства, також вона не є способом його приватизації.
Отже, передача державного майна до статутного фонду акціонерного товариства, створеного шляхом корпоратизації державного унітарного підприємства, не є рішенням власника, яке б надавало такому товариству право на його відчуження, а спрямована виключно на зміну організаційно-правової форми державного підприємства.
Водночас акціонерні товариства, засновником і єдиним акціонером яких є держава в особі органів виконавчої влади, мають спеціальний (особливий) правовий режим майна порівняно з іншими господарськими товариствами, які створюються в загальному порядку, а державне майно, передане до статутного фонду державних акціонерних товариств, залишається в державній власності й відчуження його можливе тільки органами приватизації через визначені законом приватизаційні процедури.
До моменту завершення процедури приватизації до створюваного акціонерного товариства в силу правонаступництва переходять права та обов`язки, які мало державне унітарне підприємство, в тому числі й обсяг майнових прав на державне майно, в даному випадку - право господарського відання.
Вимоги про необхідність дотримання процедури приватизації при відчуженні майна господарських організацій з корпоративними правами держави понад 25% їх статутного фонду закріплено і в статті 11 Закону України "Про управління об`єктами державної власності" від 21.09.2006 № 185-V (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин).
У пункті г частини 4 статті 5 Закону України "Про приватизацію державного майна" від 04.03.1992 № 2163-XII унормовано, що на момент перетворення державного підприємства в публічне акціонерне товариство, 100% акцій якого належало державі, діяла пряма заборона, згідно з якою не підлягали приватизації державні підприємства та корпоративні права держави в акціонерних товариствах, які є інфраструктурними підприємствами-монополістами, збереження яких у державній власності необхідне для забезпечення рівного доступу до споживачів послуг на загальнодержавному ринку, зокрема, національний оператор поштового зв`язку.
Законом України "Про перелік об`єктів права державної власності, що не підлягають приватизації" від 07.07.1999 № 847-XIV (в редакції, чинній на момент проведення реорганізації УДППЗ "Укрпошта" шляхом перетворення в ПАТ "Укрпошта" та затвердження акту передавання майна) УДППЗ "Укрпошта", код ЄДРПОУ 21560045, було включено до переліку об`єктів права державної власності, що не підлягають приватизації, але можуть бути корпоратизовані (додаток 2 до Закону). Цей Закон втратив чинність 20.10.2019, з дня набрання чинності Законом України "Про визнання таким, що втратив чинність Закону України “Про перелік об`єктів права державної власності, що не підлягають приватизації" від 02.10.2019 № 145-IX.
Частиною 9 статті 11 Закону України "Про управління об`єктами державної власності" (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) установлено, що господарські організації, створені на базі об`єктів державної власності, що не підлягають приватизації, до виключення їх з переліку об`єктів державної власності, що не підлягають приватизації, не можуть вчиняти дії стосовно майна, переданого до їх статутного фонду, наслідком яких може бути відчуження майна, в тому числі передача його до статутного фонду інших господарських організацій, передача в заставу тощо.
Таким чином, державне майно, яке закріплювалося за державним підприємством на праві господарського відання - перебуває в створюваного акціонерного товариства на праві господарського відання.
У свою чергу, корпоратизація державних унітарних підприємств через їх перетворення в господарські товариства є лише передумовою для подальшої приватизації майна, переданого державою до їх статутного фонду.
Проведення корпоратизації державного унітарного підприємства в акціонерне товариство не є його приватизацією, а тому внесення майна до статутного фонду такого товариства не може розглядатися як підстава для зміни його форми власності.
У зв`язку із цим державне майно, передане державою до статутного фонду державного унітарного підприємства, корпоратизованого в акціонерне товариство, 100% акцій статутного фонду якого залишаються в власності держави, до моменту завершення процедури приватизації є державною власністю.
Зазначена правова позиція наведена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.04.2024 у справі № 917/1212/21, в якій здійснивши правовий аналіз Конституції України, ГК України, ЦК України, Закону України "Про господарські товариства", що діяв щодо акціонерних товариств до набрання чинності законами України "Про акціонерні товариства", "Про управління об`єктами державної власності, "Про приватизацію державного майна", стосовно корпоратизації на підставі Указу Президента України від 15 червня 1993 року № 210/93 "Про корпоратизацію підприємств", законів України "Про холдингові компанії в Україні", "Про банки і банківську діяльність" та "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що зміна державної форми власності може відбуватися виключно шляхом приватизації, а Закон України "Про приватизацію державного майна" не відносить до способів приватизації передання державного майна до статутного фонду (капіталу) заснованого нею акціонерного товариства.
У цій справі Великою Палатою Верховного Суду вирішувалось питання, чи відбувається зміна державної форми власності шляхом приватизації заснованого нею акціонерного товариства.
Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 04.02.2025 № 917/2033/21, від 19.02.2025 № 917/453/22, у межах яких досліджувались обставини вибуття з державної в приватну власність АТ "Укрпошта" об`єктів нерухомого майна, переданого Міністерством інфраструктури України до статутного фонду заснованого ним Товариства, 100% акцій якого знаходилось у власності держави.
Верховний Суд також звертає увагу на те, що за змістом статті 6 Порядку відчуження об`єктів державної власності (затвердженого постановою КМУ від 06.06.2007 № 803), відчуження майна здійснюється безпосередньо суб`єктом господарювання, на балансі якого перебуває таке майно лише після надання на це згоди або дозволу відповідного суб`єкта управління майном, який є представником власника і виконує його функції у межах, визначених законами, а щодо нерухомого майна - за умови додаткового погодження з ФДМ України.
Зміна правового режиму майна суб`єкта господарювання здійснюється за рішенням власника в спосіб, передбачений ГК України та прийнятими відповідно до нього іншими законами, крім випадків, якщо така зміна забороняється законом (частина 2 статті 145 ГК України).
Верховний Суд неодноразово наводив правову позицію щодо застосування норм частини 3 статті 86, частин 2 - 4 статті 145 ГК України в правовідносинах щодо розпорядження нерухомим майном державної форми власності, переданим до статутного фонду державного підприємства.
За висновками Верховного Суду, проведення корпоратизації державного підприємства в акціонерне товариство не є приватизацією такого державного підприємства, а тому внесення майна до статутного фонду такого корпоратизованого товариства не може розглядатися, як підстава для зміни форми власності на державне майно; таке майно не може бути відчужене чи корпоратизоване на користь суб`єкта права приватної власності без попереднього виключення цього майна із законодавчого переліку об`єктів права державної власності, що не підлягають приватизації (постанови Верховного Суду від 14.02.2018 у справі № 920/1077/16, від 28.03.2018 у справі № 925/792/17, від 08.05.2018 у справі № 925/875/17, від 22.05.2018 у справі № 915/1021/16, від 30.05.2018 у справі № 915/825/16, від 05.07.2018 у справі №915/826/16, від 11.10.2018 у справі № 906/916/16, від 06.11.2018 у справі № 925/473/17, від 20.03.2019 у справі № 927/735/16, від 13.11.2019 у справі № 916/665/18, від 10.09.2020 у справах № 923/197/18 і № 923/576/18, від 01.10.2020 у справах № 924/647/18, № 912/1672/18, від 18.03.2021у справі №924/592/20).
За змістом положень статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права; висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.
Водночас, згідно з положеннями частини четвертої статті 236 ГПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Стосовно визначення, що саме вважати правовим висновком Верховного Суду, Велика Палата Верховного Суду зазначає, що чинний ГПК України оперує поняттям "висновок" у різних значеннях, зокрема таких, як: умовивід суду; висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, а також викладений у постанові Верховного Суду висновок по суті позовних вимог, вимог апеляційної або касаційної скарги; складова резолютивної частини судового рішення.
Беручи до уваги правову позицію, наведену Верховним Судом у постановах від 04.02.2025 у справі № 917/2033/21, від 19.02.2025 у справі № 917/453/22, від 03.04.2024 у справі № 917/1212/21 що є обов`язковою для врахування судом першої інстанції в силу частини 4 статті 236 ГПК України, суд дійшов висновку, що акт передавання майна, на підставі якого здійснена державна реєстрація права власності на спірне майно за відповідачем, не може розглядатися як правочин, відповідно до якого на законних підставах у відповідача виникло право приватної власності на зазначене майно. Враховуючи, що спірне майно перебувало в володінні УДППЗ "Укрпошта" на праві повного господарського відання, ПАТ "Укрпошта" як юридична особа, створена внаслідок перетворення останнього, відповідно до частини 2 статті 108 ЦК України, набув не право приватної власності, а право господарського відання на зазначене майно, яке залишилося в власності держави з огляду на встановлення прямих заборон на відчуження та передачу до статутного фонду господарських товариств такого майна згідно з частиною 9 статті 11 Закону України "Про управління об`єктами державної власності" та частинами 3 статті 86, частинами 2 - 4 статті 145 ГК України (у відповідній редакції).
Таким чином, державну реєстрацію права приватної власності на спірне нерухоме майно здійснено відповідачем за відсутності належних правових підстав та є порушенням прав держави в особі Міністерства розвитку громад та територій України. 
Враховуючи обставини даної справи та вищевикладену правову позицію Верховного Суду у спорах даної категорії, наведені відповідачем обґрунтування та доводи щодо наявності підстав для набуття позивачем спірного нерухомого майна у приватну власність — спростовуються. 
Частиною 1 статті 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Власникові належать права володіння, користування та розпорядженням своїм майном (частина 1 статті 317 ЦК України).
Відповідно до статті 319 цього Кодексу власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.
Згідно з усталеною позицією Великої Палати Верховного Суду застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц, від 11.09.2019 у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від 16.06.2020 у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23)).
Таким чином, розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 2) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 3) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права в спірних правовідносинах.
Відповідно до статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.
Віндикаційний позов є позовом речовим і як такий належить до речових способів захисту права власності. Його зміст полягає у вимозі неволодіючого власника до володіючого не власника про повернення речі в натурі. При цьому відповідно до статті 396 ЦК України за допомогою віндикаційного позову може захищатися володіння також і носія іншого речового права (титульного володільця), а не тільки права власності. Безпосередня мета віндикації полягає в відновленні володіння власника (титульного володільця), що, в свою чергу, забезпечує можливість використання ним усього комплексу правомочностей, що складають належне йому речове право (п. 141 постанови Великої Палати Верховного Суду від 13.02.2024 у справі № 910/2592/19).
Тобто предметом віндикаційного позову є вимога неволодіючого власника до особи, яка незаконно фактично володіє майном, про його повернення (витребування) з чужого незаконного володіння.
Володіння як фактичний стан слід відрізняти від права володіння. Зокрема, права володіння, користування та розпоряджання майном належать власнику майна (частина 1 статті 317 ЦК України), незалежно від того, є він фактичним володільцем чи ні. Тому власник не втрачає право володіння нерухомим майном у зв`язку з державною реєстрацією права власності за іншою особою, якщо остання не набула права власності. Натомість така інша особа внаслідок реєстрації за нею права власності на нерухоме майно стає фактичним володільцем такого майна, але не набуває права володіння, допоки право власності зберігається за попереднім володільцем. Тому заволодіння нерухомістю шляхом державної реєстрації права власності є можливим незалежно від того, набув володілець право власності (і право володіння) на такий об`єкт чи ні. Володіння нерухомим майном, яке посвідчується державною реєстрацією права власності, може бути правомірним або неправомірним (законним або незаконним). Натомість право володіння, якщо воно існує, неправомірним (незаконним) бути не може.
У випадку незаконного, без відповідної правової підстави заволодіння такою особою майном, право власності (включаючи права володіння, користування та розпорядження) насправді і далі належатиме іншій особі власникові. Тому заволодіння об`єктом нерухомості шляхом державної реєстрації права власності є можливим незалежно від того, набув володілець право власності (і право володіння) на такий об`єкт чи ні. Останній має право витребувати це майно з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності.
Відповідно до частини 1 статті 27 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі, зокрема, судового рішення, що набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно.
Усталеною є практика Великої Палати Верховного Суду, коли позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, а отже, належним способом захисту є віндикаційний позов, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Натомість вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідними для ефективного відновлення порушеного права (постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 у справі № 488/5027/14-ц, від 09.11.2021 у справі № 466/8649/16-ц, від 22.01.2025 у справі № 446/478/19).
Підсумовуючи викладене вище, слід зазначити, що коли право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від цієї особи (стягнення з неї) нерухомого майна. Задоволення віндикаційного позову щодо такого майна, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого володіння, є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване в цьому Реєстрі за кінцевим набувачем, який є відповідачем (постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.112018 у справі № 488/5027/14-ц (пункти 98, 123), від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16 (пункти 115, 116), від 19.05.2020 у справі № 916/1608/18 (п. 80), від 30.06.2020 у справі № 19/028-10/13 (п. 10.29), від 22.06.2021 у справі № 200/606/18 (пункти 63, 74), від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (п. 146)).
З урахуванням наведеного, належним способом захисту права власності держави на спірний об`єкт є віндикаційний позов про витребування нерухомого майна з володіння відповідача, що відповідає сталій практиці Верховного Суду в аналогічних спорах.
Наведене спростовує заперечення відповідача в частині невірно обраного прокурором способу захисту та відсутності порушеного права держави.
Щодо застосування строків позовної давності у даній справі суд зазначає наступне.
За загальним правилом перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина 1 статті 261 ЦК України).
Відповідно до частин 3, 4 статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони в спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною в спорі, є підставою для відмови в позові.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала, що позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи, тобто суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. В разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною в справі, суд відмовляє в позові в зв`язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 04.12.2018 у справі №910/18560/16 зазначила про те, що: "якщо в передбачених законом випадках у разі порушення або загрози порушення інтересів держави з позовом до суду звертається прокурор від імені органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції в спірних правовідносинах, позовну давність слід обчислювати з дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції в спірних правовідносинах (близький за змістом висновок викладений в постановах Верховного Суду України від 12.04.2017 у справі № 6-1852цс16 і Великої Палати Верховного Суду від 22.05.2018 у справі № 369/6892/15-ц та в справі № 469/1203/15-ц). Однак застосування положень про позовну давність та відмова в позові з цієї підстави здійснюється в разі, коли суд попередньо встановив наявність порушеного права, на захист якого поданий позов, та обґрунтованість і доведеність позовних вимог".
Законодавство передбачає два випадки представництва прокурором у суді законних інтересів держави в разі їх порушення або загрози порушення: захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження; відсутній орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження щодо захисту інтересів держави.
Водночас в обох цих випадках прокурор здійснює представництво держави, яка і є фактичною стороною в справі.
Прокурор пред`явив вимоги про витребування нерухомого майна, подавши позов в інтересах Міністерства розвитку громад та територій України, тобто фактичним позивачем у цій справі є держава.
Державна реєстрація права приватної власності на спірне нежитлове приміщення за відповідачем здійснена 10.10.2019, тому саме з цієї дати розпочинається перебіг строку позовної давності у даній справі.
Згідно з п. 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. 
Відповідно до постанови КМУ "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-СоV-2" № 211 від 11.03.2020 (зі змінами та доповненнями), а також постановою КМУ "Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" (зі змінами та доповненнями) №1236 від 09.12.2020, в Україні встановлений карантин з 12.03.2020.
Постановою КМУ № 651 від 27.06.2023, на всій території України відмінений карантин з 24 год. 00 хв. 30.06.2023, установлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2.
За Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24.02.2022 на усій території України введений воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022, який неодноразово був продовжений та, який триває і на момент ухвалення судового рішення в справі.
У зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України Верховна Рада України доповнила розділ Прикінцеві та перехідні положення ЦК України пунктом 19, за яким, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257 - 259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії.
Законом України “Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо вдосконалення порядку відкриття та оформлення спадщини" п. 19 Прикінцеві та перехідні положення ЦК України викладений в наступній редакції: "У період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України Про введення воєнного стану в Україні від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року №2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану".
Відновлення строків позовної давності передбачено Законом від 14.05.2025 №4434-IX "Про внесення зміни до розділу "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України щодо поновлення перебігу позовної давності", яким передбачено виключення з Цивільного кодексу України пункту 19 розділу "Прикінцеві та перехідні положення".
Закон №4434 набирав чинності 04.09.2025, тому саме із цієї дати відновлено обчислення строків позовної давності.
Таким чином, враховуючи вищенаведене, позовна давність була фактично призупиненою в період з 2 квітня 2020 року по 3 вересня 2025 року.
Виходячи з наведених вище норм, перебіг строку позовної давності у даній справі розпочався 10.10.2019, однак, був зупинений на час дії карантину (в період з 12.03.2020 по 30.06.2023) та на час дії правового режиму воєнного стану (починаючи з 24.02.2022) та відновив свій перебіг з 04.09.2025 з виключенням з Цивільного кодексу України пункту 19 розділу “Прикінцеві та перехідні положення”.
З урахуванням наведеного, керівником Івано-Франківської окружної прокуратури не пропущено строк позовної давності при зверненні до суду з даним позовом.
Відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Згідно з ч. 1 ст. 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України).
Згідно зі ст. 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.
Відповідно до ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Суд зазначає, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід сторін (рішення Суду у справі Трофимчук проти України no.4241/03 від 28.10.2010). 
Європейський суд з прав людини у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
За встановлених судом обставин, позовні вимоги є обґрунтованими, тому підлягають задоволенню в повному обсязі.
Судові витрати.
Згідно з ч. 1 ст. 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Враховуючи задоволення позову, судовий збір слід покласти на відповідача.
Керуючись ст. ст. 2, 53, 73, 74, 77-79, 86, 129, 233, 236, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд 
УХВАЛИВ:

позов керівника Івано-Франківської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Міністерства розвитку громад та територій України до акціонерного товариства «Укрпошта» про витребування нерухомого майна - адміністративно-виробничі будівлі, об`єкти нежитлової нерухомості, частку 40/100, що за адресою: с-ще. Богородчани, вул. Шевченка 57, Івано-Франківського району, Івано-Франківської області, а саме: адміністративний будинок, А, загальною площею 1468,7 кв.м., гаражі, Б1, площею 234,0 кв.м., дизельна-гараж, Б, площею 189,5 кв.м., майстерня, Г, площею 62,4 кв.м., реєстраційний номер у Державному реєстрі речових прав власності на нерухоме майно 1933992326204 - задовольнити.
Витребувати у акціонерного товариства «Укрпошта» (код ЄРДПОУ 21560045, вул. Хрещатик, 22, м. Київ, 01001) на користь Міністерства розвитку громад та територій України (код ЄДРПОУ 37472062, проспект Берестейський, 14, м. Київ, 01135) нерухоме майно - адміністративно-виробничі будівлі, об`єкти нежитлової нерухомості, частку 40/100, що за адресою: с-ще. Богородчани, вул. Шевченка 57, Івано-Франківського району, Івано-Франківської області, а саме: адміністративний будинок, А, загальною площею 1468,7 кв.м., гаражі, Б1, площею 234,0 кв.м., дизельна-гараж, Б, площею 189,5 кв.м., майстерня, Г, площею 62,4 кв.м., реєстраційний номер у Державному реєстрі речових прав власності на нерухоме майно 1933992326204.
Стягнути з акціонерного товариства «Укрпошта» (код ЄРДПОУ 21560045) на користь Івано-Франківської обласної прокуратури (Отримувач: Івано-Франківська обласна прокуратура, ЄДРПОУ 03530483; рахунок (ІВАN) UA668201720343120001000003924, банк отримувача: Державна казначейська служба України, м. Київ, код банку отримувача - МФО 820172) судовий збір у сумі 16416,29 грн. 
Накази видати після набрання рішенням законної сили.
Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Західного апеляційного господарського суду шляхом подання апеляційної скарги протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 09.02.2026 

Суддя Неверовська Л. М.