Справа № 357/9216/25
Провадження № 2/357/1455/26

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 січня 2026 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі:
головуючого судді – Бебешко М. М. ,
при секретарі – Ільницька І. П.,
за участю сторін:
представника позивача Дейнеки С.Л., 
представника відповідача Овчаренка Д.К.;
розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Комунального некомерційного підприємства Білоцерківської міської ради «Білоцерківська міська лікарня №1» про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,-

В С Т А Н О В И В :

В червні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з позовом до Комунального некомерційного підприємства Білоцерківської міської ради «Білоцерківська міська лікарня №1» про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, у якому просила суд: 1) Поновити ОСОБА_1 на роботі на посаді лікаря-лаборанта експрес відділу клініко-діагностичної лабораторії Комунального некомерційного підприємства Білоцерківської міської ради «Білоцерківська міська лікарня №1» з 02 червня 2025 року; 2) Визнати наказ Комунального некомерційного підприємства Білоцерківської міської ради «Білоцерківська міська лікарня №1» від 30 травня 2025 року про звільнення № 314-к таким, що підлягає скасуванню з моменту його видання; 3) Зобов`язати відповідача виплати ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 02 червня 2025 року по дату прийняття рішення суду про поновлення на роботі, виходячи з розміру її середньоденного заробітку.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що ОСОБА_1 на підставі наказу № 145-к від 20 квітня 2018 року працювала на посаді завідувача клініко-діагностичної лабораторії «Комунального некомерційного підприємства Білоцерківської міської ради «Білоцерківська міська лікарня №1. 07 лютого 2025 року позивач на підставі наказу № 79-к від 06 лютого 2025 року переведена на посаду лікаря-лаборанта експрес відділу клініко-діагностичної лабораторії «Комунального некомерційного підприємства Білоцерківської міської ради «Білоцерківська міська лікарня №1. 19 травня 2025 року позивач пішла у відпустку до 06 червня 2025 року. Під час відпустки позивачці в телефонному режимі повідомили про необхідність з`явитися до відділу кадрів, однак через перебування в Сумській області, вона не змогла цього зробити. 09 червня 2025 року позивачка отримала лист від «Комунального некомерційного підприємства Білоцерківської міської ради «Білоцерківська міська лікарня №1 з повідомленням про звільнення № 757 від 02 червня 2025 року, з доданим до нього наказом № 314-к від 30 травня 2025 року за скороченням штату згідно з п.1 ст. 40 КЗпП України. За таких обставин позивачка звернулася до суду, вважаючи своє звільнення незаконним через перебування у відпустці, незаконність її попереднього переведення від 07 лютого 2025 року, відсутність пропозиції іншої роботи та відсутність попереднього персонального попередження про звільнення.
Ухвалою судді Рижко Г.О. від 23 червня 2025 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження.
10 липня 2025 року на адресу суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, згідно з яким останній просив суд відмовити в задоволенні позову.
Відзив обґрунтовано тим, що 01 квітня 2025 року відповідачем було видано наказ № 79 «Про скорочення чисельності і штату працівників та внесення змін до штатного розпису КНП БМР «Білоцерківська міська лікарня № 1. Позивач власноручно проставила підпис про отримання 01 квітня 2025 року повідомлення про звільнення у зв`язку зі скороченням штату на підставі п.1 ч.1 ст. 40 КЗпП України. З 19 травня 2025 року до 02 червня 2025 року позивач перебувала у відпустці.
21 липня 2025 року на адресу суду від відповідача надійшла відповідь на відзив, згідно з якою остання просила задоволити позовні вимоги у повному обсязі. 
Відповідь на відзив обґрунтована тим, що відповідачем не надано пояснення щодо можливості переведення позивача на іншу посаду, враховуючи тривалий та безперервний стаж останньої на роботі. Відповідач цілеспрямовано перевів позивача на посаду лікаря-лаборанта з подальшим скороченням даної посади.
Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу справи між суддями від 24 листопада 2025 року вказану справу передано на розгляд судді Бебешко М.М.
Ухвалою судді Бебешко М.М. від 25 листопада 2025 року вказану цивільну справі прийнято до розгляду та призначено судовий розгляд на 20 січня 2026 року. Витребувано від відповідача довідку про середньо місячний заробіток та середньо денну заробітну плату позивача та перелік вакантних посад відповідача, які могли бути запропоновані позивачу станом на 02 червня 2025 року.
02 січня 2026 року на адресу суду від представника відповідача надійшла заява про виконання ухвали суду від 25 листопада 2025 року.
20 січня 2026 року представник позивача – адвокат Дейнека С.Л. подав до суду уточнену позовну заяву.
В судовому засіданні 20 січня 2026 року представник позивача підтримав уточнену в судовому засіданні 20 січня 2026 року позовну заяву у повному обсязі та просив її задоволити з підстав, викладених в останній.
В судовому засіданні 20 січня 2026 року представник відповідача заперечив проти задоволення позову з підстав, викладених у відзиві на позов.
Дослідивши матеріали справи судом встановлено наступне:
Згідно даних трудової книжки позивача, остання має спеціальність фельдшера та середньо-спеціальну освіту.
18 листопада 1993 року ОСОБА_1 прийнята на посаду лікаря-лаборанта міської лікарні № 1 міста Біла Церква. 
20 квітня 2018 року позивач переведена на посаду завідував клініко-діагностичної лабораторії Комунального некомерційного підприємства Білоцерківської міської ради «Білоцерківська міська лікарня №1.
07 лютого 2025 року позивач переведена на посаду лікаря-лаборанта експрес відділу клініко-діагностичної лабораторії Комунального некомерційного підприємства Білоцерківської міської ради «Білоцерківська міська лікарня №1.
Наказом Комунального некомерційного підприємства Білоцерківської міської ради «Білоцерківська міська лікарня №1 за № 79-к від 01 квітня 2025 року скорочено з 01.04.2025 в клініко-діагностичній лабораторії 0,5 посади лікаря-лаборанта (паразитологічні дослідження); 0,25 посади лікаря-лаборанта клінічного відділу; скорочено з 02.06.2025 в клініко-діагностичній лабораторії 1,5 посади лікаря-лаборанта (експрес-лабораторії).
01 квітня 2025 року ОСОБА_1 під підпис вручено повідомлення-попередження про наступне звільнення відповідно до п.1 ст. 40 КЗпП України у зв`язку зі скороченням посади лікаря-лаборанта (експрес лабораторії) клініко-діагностичної лабораторії Комунального некомерційного підприємства Білоцерківської міської ради «Білоцерківська міська лікарня №1 після закінчення двомісячного терміну з дня ознайомлення з цим попередженням.
Станом на 01 квітня 2025 року у Комунальному некомерційному підприємстві Білоцерківської міської ради «Білоцерківська міська лікарня №1 були наявні вакантні посдаи лікарів
Наказом Комунального некомерційного підприємства Білоцерківської міської ради «Білоцерківська міська лікарня №1 за № 245-к від 28 квітня 2025 року, ОСОБА_1 надано відпустку з 19.05.2025 по 02.06.2025, з виплатою матеріальної допомоги на оздоровлення в розмірі посадового окладу.
Наказом Комунального некомерційного підприємства Білоцерківської міської ради «Білоцерківська міська лікарня №1 за № 314-к від 30 травня 2025 року, ОСОБА_1 звільнено у зв`язку зі скороченням штатної посади на підставі п.1 ст. 40тКЗпП України з 02 червня 2025 року.
02 червня 2025 року відповідачем на адресу позивача направлено копію наказу про звільнення від 30 травня 2025 року. Цього ж дня відповідачем виплачено позивачу заробітну плату, з компенсацією на загальну суму 29 670,36 грн.
02 червня 2025 року начальник відділу кадрів інформував генерального директора Комунального некомерційного підприємства Білоцерківської міської ради «Білоцерківська міська лікарня №1 про відсутність вакантних посад станом на 02 червня 2025 ркоу, які могли б бути запропоновані лікарю-лаборанту ОСОБА_1 для можливого переведення на іншу роботу згідно з п.1 ч. ст. 40 КЗпП України.
За березень 2025 року ОСОБА_1 нараховано 24 568,85 грн заробітної плати; за квітень 2025 – 35 994,04 грн; за травень 2025 – 21 214,65 грн.
При вирішенні справи суд виходить з наступного:
Стаття 43 Конституції України гарантує громадянам захист від незаконного звільнення.
Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений статтею 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.
Процедура звільнення працівника в разі скорочення має відбуватися на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, відповідно до якого скорочення чисельності або штату працівників - одна з підстав для розірвання трудового договору.
Розірвання трудового договору за цією підставою відбувається в разі реорганізації підприємства (через злиття, приєднання, поділ, виділення, перетворення), зміни його власника, ухвалення власником або уповноваженим ним органом рішення про скорочення чисельності або штату у зв`язку з перепрофілюванням, а також з інших причин, які супроводжуються змінами у складі працівників за посадами, спеціальністю, кваліфікацією, професією.
Під час вирішення спору між працівником і роботодавцем суд не вирішує питання про доцільність скорочення чисельності або штату працівників, а перевіряє наявність підстав для звільнення, тобто чи відбувалося скорочення штату або чисельності працівників та дотримання відповідної процедури. Постанова Верховного Суду від 18 жовтня 2023 року у справі № 210/6543/21 (провадження № 61-10117св23).
Частиною другою статті 40 КЗпП України визначено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.
Згідно з частинами першою - третьою статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці роботодавець пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, крім випадків, передбачених цим Кодексом.
При скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці (частина перша статті 42 КЗпП України).
Таким чином, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.
Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.
Розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, суди мають з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази того, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника за його згодою на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за два місяці про наступне вивільнення.
Встановивши, що у відповідача відбулося скорочення чисельності штату працівників; позивач була повідомлена про наступне вивільнення в установлений законом строк; відповідач надав докази відсутності вакантних посад, які могла зайняти позивач станом на день звільнення, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову, адже звільнення позивача відбулося з дотриманням норм трудового законодавства України.
Доводи позивача про відсутність зазначення у повідомленні про звільнення позивача № 757 від 02 червня 2025 року підстав для змін на підприємстві не заслуговують на увагу, так як вказаним повідомленням відповідач інформував позивача про видачу наказу на звільнення і даним повідомленням роботодавець не зобов`язаний був доводити до відома звільненої особи про конкретні підстави для скорочення штату працівників.
Твердження позивача про те, що відповідач мав звільнити за скороченням штату менш кваліфікованого працівника, а позивача перевести на робоче місце останнього, судом не приймається через відсутність доказів того, що на роботі працюють менш кваліфіковані працівники, які могли бути звільненими для подальшого вивільнення робочого місця для позивача.
Посилання позивача на те, що було відсутнє персональне попередження про скорочення штату не відповідає дійсності, так як 01 квітня 2025 року позивачу під підпис було вручено повідомлення-попередження про майбутнє звільнення з 02.06.2025 на підставі п.1 ч.1 ст. 40 КЗпП України.
Доводи позивача про відсутність пропозицій для позивача про переведення на іншу роботу не знайшло підтвердження, так як відповідачем надано доповідну записку інспектора кадрів, адресовану генеральному директору КНП БМР «Білоцерківська міська лікарня №1» від 02 червня 2025 року про відсутність посад, на які можна було б перевести ОСОБА_1 .
Твердження позивача про цілеспрямоване бажання відповідача звільнити позивача через попереднє переведення на посаду лікаря-лаборанта від 07 лютого 2025 року, судом не береться до уваги, так як наказ про переведення позивача від 07 лютого 2025 року не є предметом позову у даній справі.
Доводи позивач про те, що її було звільнено від час відпустки, у якій вона була до 06.06.2025 судом відхиляється, так як згідно даних наказу про відпустку від 28.04.2025, ОСОБА_1 надано відпустку з 19.05.2025 по 02.06.2025, а в наказі про звільнення, ОСОБА_1 звільнено саме з 02.06.2025, як про це було зазначено у повідомленні – попередженні про майбутнє звільнення, вручене позивачу 01 квітня 2025 року/
Посилання позивача на відсутність попередньої згоди виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої він є, не може бути прийнято до уваги з огляду на наступне.
У відповідності до положень статті 43 КЗпП розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2–5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.
Разом з тим, у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30–34, 38, 39, 41–44, 53 Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, які передбачені частиною першою статті 8 Закону України «Про правовий режим воєнного стану».
Відповідно до частини другої статті 5 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» від 15.03.2022 р. № 2136-IX (далі — Закон № 2136) визначено, що у період дії воєнного стану норми статті 43 Кодексу Законів про працю України не застосовуються, крім випадків звільнення працівників підприємств, установ або організацій, обраних до профспілкових органів.
Згідно з пунктом 2 розділу «Прикінцеві положення» Закону № 2136 главу XIX «Прикінцеві положення» Кодексу законів про працю України доповнено пунктом 2 такого змісту: «Під час дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану», діють обмеження та особливості організації трудових відносин, встановлені Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».
З огляду на вищевикладене, положення Закону № 2136, які регулюють деякі аспекти трудових відносин інакше, ніж Кодекс законів про працю мають пріоритетне застосування на період дії воєнного стану.
Правовий висновок у подібних за змістом правовідносинах викладено у постанові Верховного Суду від 20.05.2025 р. у справі № 332/3921/23.
Аналогічні правові позиції у розгляді подібних правовідносин щодо звільнення працівника на підставі п.1 ч.1 ст. 40 КЗпП України викладені у постановах Касаційного Цивільного Суду у складі Верховного Суду № 645/3540/17 від 14.09.2020 року, № 760/15643/16-ц від 25.08.2020 року, № 358/118/18 від 01.07.2020 року, №766/11450/23 від 28.08.2025 року, № 761/15429/22 від 13.02.2025 року, № 712/2701/24 від 05.03.2025 року.
За таких обставин суд вважає, що немає підстав для задоволення позову про поновлення ОСОБА_1 на посаді лікаря-лаборанта експрес відділу клініко-діагностичної лабораторії КНП БМР «Білоцерківська міська лікарня №1.
Позовні вимоги щодо стягнення з Комунального некомерційного підприємства Білоцерківської міської ради «Білоцерківська міська лікарня №1» на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 02.06.2025 року задоволенню не підлягають, оскільки є похідними від вимог про скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі.
Судові витрати у справі, понесені позивачем покладаються на останню. 
Враховуючи вищевикладене та керуючись ст. 4, 12, 81, 89, 141, 265, 268 ЦПК України, суд,-

У Х В А Л И В :
В задоволенні позову ОСОБА_1 до Комунального некомерційного підприємства Білоцерківської міської ради «Білоцерківська міська лікарня №1» про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - відмовити.
Судові витрати у справі, понесені позивачем – покласти на останню.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення 
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Київського апеляційного суду.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших.
Позивач: ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 . РНОКПП: НОМЕР_1 .
Відповідач: Комунальне некомерційне підприємство Білоцерківської міської ради «Білоцерківська міська лікарня №1», місце знаходження: 09107, Київська область, Білоцерківський район, місто Біла Церква, вулиця Ярослава Мудрого, будинок 49. Код ЄДРПОУ: РНОКПП: 24880520. 

Суддя 	М. М. Бебешко