ПОСТАНОВА                                                                                      
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
16 грудня 2025 року
м. Київ
 
справа № 462/5552/13-ц
провадження № 61-2777св25
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Зайцева А. Ю. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В., Тітова М. Ю.,
 
учасники справи:
позивач - Приватне підприємство «Статок плюс»,
відповідач -  ОСОБА_1 , 
особа, яка не брала участі у справі,- Львівська міська рада,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження без повідомлення учасників цивільну справу за позовом Приватного підприємства «Статок плюс» до ОСОБА_1 про визнання права власності
 
за касаційною скаргою Львівської міської ради на ухвалу Львівського апеляційного суду від 30 січня 2025 року у складі колегії суддів: Бойко С. М., Копняк С. М.,                             Ніткевича А. В.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1. Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
 
У липні 2013 року Приватне підприємство «Статок плюс» (далі - ПП «Статок плюс») звернулося до суду з позовом, у якому, з урахуванням уточнених позовних вимог,                просило визнати за ним право власності на нежитлові приміщення, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 20 кв. м, та на                               АДРЕСА_2 , загальною площею 79,2 кв. м; зобов`язати орган державної реєстрації здійснити реєстрацію права власності за ПП «Статок плюс» на вказані нежитлові приміщення.
 
Обґрунтовуючи позовні вимоги, ПП «Статок плюс» посилалося на те, що                                      21 листопада 2009 року між ним і ОСОБА_1 укладено договір співпраці, за умовами якого ОСОБА_1 зобов`язався здійснити оформлення та погодження              у державних органах всіх необхідних документів (дозволів, погоджень, проектів, договорів тощо) для приватизації нежитлових приміщень за адресою: АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 .
 
Згідно з пунктом 4 зазначеного договору після приватизації цих нежитлових приміщень майно підлягало розподілу між сторонами договору у відсотковому співвідношенні: ПП «Статок плюс» - 60 %, ОСОБА_1 - 40 %
 
Позивач свої зобов`язання за договором співпраці від 21 листопада 2009 року виконав у повному обсязі, а саме встановив за власні кошти нежитлові приміщення за адресою: АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 .
 
ОСОБА_1 зобов`язання згідно з умовами вказаного договору виконав не                                   в повному обсязі, право власності на нежитлові приміщення на АДРЕСА_1 загальною площею 20 кв. м, та на АДРЕСА_2 , загальною площею 79,2 кв. м, оформлене не було, чим порушено майнові права ПП «Статок плюс».
 
У зв`язку з цим позивач просив позов задовольнити.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Залізничний районний суд м. Львова рішенням від 07 серпня 2013 року позов задовольнив частково. Визнав за ПП «Статок плюс» право власності на нежитлові приміщення, загальною площею 79,2 кв. м, що розташовані на АДРЕСА_2 . В іншій частині позову відмовив.
 
Суд першої інстанції мотивував рішення тим, що позовні вимоги є частково обґрунтованими та доведеними. Суд виходив з того, що нежитлові приміщення за адресою: АДРЕСА_2 ПП «Статок плюс» побудувало відповідно до погодженого проекту на земельній ділянці, яка перебуває у його користуванні, що є підставою для визнання за ПП «Статок плюс» права власності на ці об`єкти. Відмовляючи в задоволенні позовних вимог в частині визнання за ПП «Статок плюс» права власності на нежитлові приміщення на АДРЕСА_1 , загальною площею 20 кв. м, суд керувався тим, що згідно з договором оренди землі від 12 грудня 2012 року, укладеним між Львівської міською радою                           і ОСОБА_1 , йому передано в оренду земельну ділянку на АДРЕСА_1 , загальною площею 0,0025 га, на якій розташована металева споруда, належна відповідачу, а тому немає правових підстав для визнання права власності на це нежитлове приміщення за позивачем.
 
Короткий зміст ухвал суду апеляційної інстанції
 
Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, Львівська міська рада як особа, яка не брала участі у справі, звернулася до апеляційного суду з апеляційною скаргою. 
 
Львівський апеляційний суд ухвалою від 29 травня 2023 року поновив Львівській міській раді строк на апеляційне оскарження рішення Залізничного районного суду м. Львова від 07 серпня 2013 року та відкрив апеляційне провадження у справі.
 
Львівський апеляційний суд постановою від 09 квітня 2024 року апеляційну скаргу Львівської міської ради задовольнив. Рішення Залізничного районного суду                           м. Львова від 07 серпня 2013 року скасував та ухвалив нове рішення, яким                                          у задоволенні позову відмовив.
 
Верховний Суд постановою від 06 листопада 2024 року касаційну скаргу ПП «Статок плюс» задовольнив. Ухвалу Львівського апеляційного суду від 29 травня 2023 року та постанову Львівського апеляційного суду від 09 квітня 2024 року скасував, справу передав до суду апеляційної інстанції зі стадії вирішення питання про відкриття апеляційного провадження.
 
Львівський апеляційний суд ухвалою від 30 січня 2025 року відмовив у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою Львівської міської ради на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 07 серпня 2013 року.
 
Апеляційний суд мотивував ухвалу тим, що Львівська міська рада була обізнана про оскаржуване рішення та проведення на його підставі державної реєстрації права власності на вказаний об`єкт нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_2 ще у серпні 2022 року, тобто задовго до звернення до суду першої інстанції із заявою про видачу копії рішення. Крім того, отримавши 05 травня                         2023 року на свій запит належним чином засвідчену копію рішення Залізничного районного суду м. Львова від 07 серпня 2013 року, апеляційну скаргу подала лише 24 травня 2023 року.
 
У зв`язку з цим апеляційний суд вважав, що заявник не довів наявності підстав для поновлення строку на апеляційне оскарження, які можна було б визнати поважними, в тому числі й в контексті наданих Львівській міській раді законом повноважень на представництво інтересів територіальної громади м. Львова щодо розпорядження об`єктами комунальної власності, та не вказано обставин, які                            свідчили б про наявність об`єктивних перешкод для своєчасної реалізації Львівською міською радою прав щодо оскарження судового рішення в цій справі, оскільки неправильне трактування процесуального закону щодо строків оскарження рішення не може бути поважною причиною та/або безумовною підставою для поновлення строку на апеляційне оскарження.
 
Короткий зміст касаційної скарги та її узагальнені аргументи
 
У березні 2025 року Львівська міська рада подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення апеляційним судом норм процесуального права, просила скасувати ухвалу Львівського апеляційного суду від 30 січня                        2025 року і направити справу для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції.
 
Підставою касаційного оскарження судового рішення вказувала те, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 14 грудня                2022 року у справі № 2-3887/2009, від 14 червня 2023 року у справі № 308/10650/19, від 03 листопада 2021 року у справі № 466/6958/19, від 14 квітня 2021 року у справі № 205/1129/19, від 02 серпня 2021 року у справі № 914/1191/20, від 05 квітня                        2023 року у справі № 2-12341, від 27 листопада 2024 року у справі № 2-813-7,                                  від 13 квітня 2023 року у справі № 1306/368/2012.
 
Касаційна скарга мотивована неврахування апеляційним судом того, що Львівська міська рада дізналась про наявність рішення Залізничного районного суду                                  м. Львова від 07 серпня 2013 року лише 05 травня 2023 року. Здійснивши оплату судового збору на підставі платіжної інструкції від 19 травня 2023 року, Львівська міська рада 24 травня 2023 року подала апеляційну скаргу на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 07 серпня 2013 року.
 
Водночас апеляційний суд дійшов необґрунтованого висновку, що Львівська міська рада була обізнана про оскаржуване рішення та проведення на його підставі державної реєстрації права власності на об`єкт нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_2 , ще у серпні 2022 року, тобто задовго до звернення до суду першої інстанції із заявою про видачу копії рішення, оскільки без отримання повного тексту рішення суду неможливо виконати вимоги ЦПК України щодо належного мотивування апеляційної скарги. Крім того, звернення юридичного департаменту із запитом від 03 серпня 2022 року № 4-29-19591 до управління земельних ресурсів департаменту містобудування Львівської міської ради про надання інформації щодо передачі у власність чи надання в користування фізичним або юридичним особам земельної ділянки для обслуговування об`єкта нерухомого майна (реєстраційний номер  681592346101) за адресою: АДРЕСА_2 та із запитом від 03 серпня 2022 року № 4-29-19590 до управління архітектури та урбаністики департаменту містобудування Львівської міської ради щодо надання інформації про те, чи видавалися містобудівні умови та обмеження на об`єкт будівництва на АДРЕСА_2 не може свідчити про обізнаність Львівської міської ради з рішенням Залізничного районного суду                         м. Львова від 07 серпня 2013 року, адже у вказаних запитах та відповідях на них не зазначено про існування рішення Залізничного районного суду м. Львова                                від 07 серпня 2013 року. 
 
Рух справи в суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 31 березня 2025 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.
 
14 квітня 2025 року справа надійшла до Верховного Суду.
 
Фактичні обставини справи 
 
Повторно вирішуючи питання про відкриття апеляційного провадження, апеляційний суд встановив такі обставини.
 
Львівська міська рада 11 квітня 2023 року звернулася до Залізничного районного суду м. Львова з клопотанням про ознайомлення з матеріалами справи                                                № 462/5552/13-ц та просила видати належним чином завірену копію судового рішення, а також про надання інформації щодо оскарження рішення Залізничного районного суду м. Львова від 07 серпня 2013 року.
 
При цьому в листі від 11 квітня 2023 року Львівська міська рада посилалася на наявну в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно інформацію про зареєстроване право власності за ПП «Статок плюс» на нежитлову будівлю площею 79,2 кв. м за адресою: АДРЕСА_2 (реєстраційний номер майна 681592346101), і що первісна реєстрація права власності на вказане нерухоме майно проведена на підставі рішення Залізничного районного суду               м. Львова у справі за позовом ПП «Статок плюс» до ОСОБА_1 про визнання права власності.
 
Також юридичний департамент Львівської міської ради звертався із запитом                  від 03 серпня 2022 року № 4-29-19590 до управління архітектури та урбаністики департаменту містобудування Львівської міської ради щодо надання інформації про те, чи видавалися містобудівні умови та обмеження на об`єкт будівництва на                               АДРЕСА_2 , на що управління у листі від 12 жовтня                    2022 року № 4-2401-9228 надало відповідь про відсутність (ненадання) вихідних даних на проектування (містобудівні умови та обмеження на проектування об`єкта будівництва) за вказаною адресою.
 
Крім того, юридичний департамент Львівської міської ради звертався із запитом                          від 03 серпня 2022 року № 4-29-19591 до управління земельних ресурсів департаменту містобудування Львівської міської ради про надання інформації щодо передання у власність чи надання в користування фізичним або юридичним особам земельної ділянки для обслуговування об`єкта нерухомого майна (реєстраційний номер 681592346101) за адресою: АДРЕСА_2 , на що                       в листі від 19 серпня 2022 року № 4-2403-7225 надано відповідь про відсутність                        в управлінні інформації щодо підготовки проектів ухвал про надання дозволу на виготовлення технічної документації за вказаною адресою.
 
З наведеного випливає, що Львівська міська рада була обізнана з оскаржуваним рішенням та проведенням на його підставі державної реєстрації права власності на вказаний об`єкт нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_2 ще у серпні 2022 року, тобто задовго до звернення до суду першої інстанції із заявою про видачу копії рішення. При цьому згідно з відомостями                              з Єдиного державного реєстру судових рішень з 05 листопада 2013 року забезпечено надання загального доступу до вказаного рішення.
 
Водночас, отримавши 05 травня 2023 року на свій запит належним чином засвідчену судом 24 квітня 2023 року копію рішення Залізничного районного суду м. Львова             від 07 серпня 2013 року, про що у справі міститься відмітка уповноваженої особи на супровідному листі, апеляційну скаргу міська рада подала лише 24 травня                            2023 року.
 
Верховний Суд у постанові від 06 листопада 2024 року, скасовуючи судові рішення апеляційного суду у цій справі, зауважив, що Львівська міська рада долучила до апеляційної скарги документи щодо земельної ділянки для обслуговування об`єктів нерухомого майна (нежитлового приміщення) за адресою: АДРЕСА_2 , датовані 2015-2022 роками, що може свідчити про обізнаність Львівської міської ради про користування ПП «Статок плюс» спірним майном. За таких обставин сам лише факт подання апеляційної скарги особою, яка не брала участі у справі, за відсутності належного обґрунтування причин пропуску строку на апеляційне оскарження у період із 05 травня до 24 травня 2023 року не може вважатися беззаперечною підставою для поновлення такого строку і відкриття апеляційного провадження».
 
Апеляційний суд на виконання вказівок Верховного Суду, викладених у постанові                     від 06 листопада 2024 року, апеляційну скаргу Львівської міської ради залишив без руху і надав заявнику строк для подання заяви про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення суду із зазначенням інших підстав для поновлення процесуального строку.
 
У встановлений апеляційним судом строк Львівська міська рада подала заяву про усунення недоліків апеляційної скарги, в якій вказала, що необхідно дотримуватись чинних норм процесуального законодавства, якими встановлено строк на оскарження рішення суду 30 днів. Крім того, зазначала, що судовий збір за подання апеляційної скарги було сплачено 19 травня 2023 року, однак згідно з платіжною інструкцією № 292 така оплата проведена 20 травня 2023 року, а тому після отримання зазначеного платіжного доручення про оплату судового збору невідкладно було подано апеляційну скаргу на рішення.
 
Також Львівська міська рада вказала, що долучені до апеляційної скарги документи, зокрема договори оренди, свідчать, що нежитлові приміщення за адресою: АДРЕСА_2 насправді є тимчасовими спорудами, на які визнано право власності оскаржуваним рішенням суду, і власники вказаних об`єктів нерухомого майна свідомо обманювали територіальну громаду, а саме об`єкти нерухомого майна, на які визнано право власності, представляли Львівській міській раді як тимчасові споруди. 
 
З урахуванням наведеного Львівська міська рада вважала, що вона з поважних причин пропустила строк на апеляційне оскарження рішення Залізничного районного суду м. Львова від 07 серпня 2013 року, просила поновити процесуальний строк.
 
Разом з тим апеляційний суд встановив, що жодних письмових доказів на підтвердження обставин, про які Львівська міська рада додатково вказала у своїй заяві про усунення недоліків апеляційної скарги, вона не надала.
 
2. Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
 
Згідно з абзацом другим частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. 
 
Перевіривши аргументи касаційної скарги та матеріали справи, Верховний Суд                           у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про відсутність передбачених законом підстав для задоволення касаційної скарги, виходячи з такого.
 
Мотиви і доводи Верховного Суду та застосовані норми права
 
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
 
Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина четверта статті 12 ЦПК України).
 
Частиною третьою статті 13 ЦПК України визначено, що учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
 
Згідно зі статтями 43, 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. На осіб, які беруть участь у справі, покладається загальний обов`язок - добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки. При цьому під добросовісністю необхідно розуміти таку реалізацію прав і виконання обов`язків, що передбачають користування правами за призначенням, здійснення обов`язків                                   в межах, визначених законом, недопустимість посягання на права інших учасників цивільного процесу, заборона зловживати наданими правами.
 
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
 
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2019 року у справі № 361/161/13-ц (провадження                                               № 61-37352сво18) вказано, що «загальновизнане положення про дію цивільних процесуальних норм у часі передбачає, що незалежно від часу відкриття провадження у справі, при здійсненні процесуальних дій застосовуються той процесуальний закон, який діє на момент здійснення таких дій».
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі                              № 2-3887/2009 (провадження № 14-36цс21) зазначено, що «відповідно до загальновизнаного положення про дію процесуальних норм у часі незалежно від часу відкриття провадження у справі при вчиненні процесуальних дій застосовується той процесуальний закон, який діє на момент їхнього вчинення (див. постанову Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 6 лютого 2019 року у справі № 361/161/13-ц). ЦПК України у редакції Закону                      № 2147-VIII, який набрав чинності 15 грудня 2017 року, у частині третій статті                                      3 передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (див. також частину третю статті 3 ГПК України у редакції Закону                              № 2147-VIII). Аналогічний за змістом припис був передбачений у частині третій статті 2 ЦПК України у редакції, яка діяла до набрання чинності Законом № 2147-VIII. Право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом (частина перша статті 126 ЦПК України у редакції Закону                             № 2147-VIII). Аналогічний припис є у частині першій статті 118 ГПК України у редакції Закону № 2147-VIII, а також був передбачений у частині першій статті 72 ЦПК України у редакції, яка діяла до набрання чинності Законом № 2147-VIII. Згідно з підпунктом 13 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону                           № 2147-VIII, застосовним до судових рішень, ухвалених судами першої інстанції перед набранням чинності цією редакцією Кодексу, такі рішення набирають законної сили та можуть бути оскаржені в апеляційному порядку протягом строків, що діяли до набрання чинності цією редакцією кодексу. Аналогічний припис передбачений у підпункті 13 пункту 1 розділу ХІ «Перехідні положення» ГПК України у редакції Закону № 2147-VIII. Порядок і строки оскарження судового рішення, ухваленого судом першої інстанції до 15 грудня 2017 року, були визначені у частині першій статті 294 й абзаці третьому частини третьої статті 297 ЦПК України                                  у редакції, яка діяла до набрання чинності Законом № 2147-VIII».
 
Незалежно від поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у разі, якщо апеляційна скарга подана після спливу одного року з дня складення повного тексту судового рішення, крім випадків: подання апеляційної скарги особою, не повідомленою про розгляд справи або не залученою до участі в ній, якщо суд ухвалив рішення про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки; пропуску строку на апеляційне оскарження внаслідок виникнення обставин непереборної сили (частина друга статті 358 ЦПК України).
 
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 березня 2020 року у справі № 296/3261/17 (провадження № 61-678св20) зазначено, що «виходячи з аналізу частини другої статті 358 ЦПК України, у разі подання апеляційної скарги після спливу одного року з дня складення повного тексту судового рішення особа, яка подає скаргу, має довести, а апеляційний суд перевірити наявність випадків передбачених пунктами 1-2 вказаної норми».
 
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 липня 2023 року у справі № 753/4792/17 (провадження № 61-2722св23) вказано, що «сплив річного строку з дня складення повного тексту судового рішення є підставою для відмови у відкритті апеляційного провадження незалежно від причин пропуску строку на апеляційне оскарження, тобто законодавець імперативно встановив процесуальні обмеження для оскарження судового рішення зі спливом річного строку. Виключенням з цього правила є подання апеляційної скарги особою, не повідомленою про розгляд справи або не залученої до участі в ній, якщо суд ухвалив рішення про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, та пропуск строку на апеляційне оскарження внаслідок виникнення обставин непереборної сили».
 
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення (частина перша статті 354 ЦПК України).
 
Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: 1) на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду; 2) на ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду (частина друга статті 354 ЦПК України).
 
Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску                           з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу (частина третя статті 354 ЦПК України).
 
Можливість поновлення пропущеного процесуального строку пов`язана із наявністю саме поважних причин його пропуску. Поважними причинами визнаються лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними та пов`язані із дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій. Клопотання чи заява про поновлення процесуального строку повинна містити роз`яснення причин пропуску і підстави, з яких заявник вважає ці причини поважними. В клопотанні чи заяві повинні бути докази того, що здійснити відповідні процесуальні дії у визначений строк у заявника не було можливості (див., зокрема, пункти 74, 75 постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 квітня 2024 року у справі                                     № 752/8449/20 (провадження № 61-15447св23)).
 
Суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у справі, якщо скаржником у строк, визначений судом, не подано заяву про поновлення строку на апеляційне оскарження або наведені підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження визнані судом неповажними (пункт 4 частини першої статті 358 ЦПК України).
 
Відмовляючи у відкриті апеляційного провадження, апеляційний суд встановив, що Львівська міська рада була обізнана з оскаржуваним рішенням та проведенням на його підставі державної реєстрації права власності на вказаний об`єкт нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_2 ще у серпні 2022 року, що підтверджується відповідними запитами юридичного департаменту Львівської міської ради та відповідями на них, тобто задовго до звернення до суду першої інстанції із заявою про видачу копії рішення. При цьому згідно з відомостями                  з Єдиного державного реєстру судових рішень з 05 листопада 2013 року забезпечено надання загального доступу до вказаного рішення. Водночас, апеляційну скаргу на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 07 серпня 2013 року міська рада подала лише 24 травня 2023 року. 
 
У зв`язку з цим апеляційний суд вважав, що заявник не довів наявності підстав для поновлення строку на апеляційне оскарження, які можна було б визнати поважними, в тому числі, й в контексті повноважень Львівської міської ради на представництво інтересів територіальної громади м. Львова щодо розпорядження об`єктами комунальної власності, та не вказано обставин, які свідчили б про наявність об`єктивних перешкод для своєчасної реалізації міською радою прав щодо оскарження судового рішення в цій справі, оскільки неправильне трактування процесуального закону щодо строків оскарження рішення не може бути поважною причиною та/або безумовною підставою для поновлення строку на апеляційне оскарження.
 
Верховний Суд погоджується із цим висновком апеляційного суду з огляду на таке.
 
Статтею 172 ЦК України передбачено, що територіальні громади набувають                                       і здійснюють цивільні права та обов`язки через органи місцевого самоврядування                     у межах їхньої компетенції, встановленої законом.
 
Згідно з частиною другою статті 327 ЦК України управління майном, що                                           є у комунальній власності, здійснюють безпосередньо територіальна громада та утворені нею органи місцевого самоврядування.
 
У статті 1 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначено, що право комунальної власності - право територіальної громади володіти, доцільно, економно, ефективно користуватися і розпоряджатися на свій розсуд і в своїх інтересах майном, що належить їй, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування.
 
Відповідно до частини п`ятої статті 16 Закону України «Про місцеве самоврядування
в Україні» від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради.
 
Частиною п`ятою статті 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати об`єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, укладати договори в рамках державно-приватного партнерства, у тому числі концесійні договори, здавати їх в оренду, продавати і купувати, використовувати як заставу, вирішувати питання їхнього відчуження, визначати                    в угодах та договорах умови використання та фінансування об`єктів, що приватизуються та передаються у користування і оренду.
 
Тобто органи місцевого самоврядування є тими особами, через які територіальні громади здійснюють цивільні права та обов`язки, зокрема управління майном, що     є у комунальній власності.
 
За обставинами цієї справи, Львівська міська рада (її територіальна громада)                              є власником земельної ділянки, що за адресою:  АДРЕСА_2 .
 
10 листопада 2011 року Львівська міська рада на виконання умов договору оренди № 69-11 надала ПП «Статок плюс» у тимчасову оренду конструктивний елемент благоустрою комунальної власності для розміщення малої архітектурної форми площею 56,0 кв. м за адресою:  АДРЕСА_2 . Термін дії договору встановлено у три роки, тобто до 10 листопада 2014 року (пункт                                        22 договору).
 
Згідно з листом управління земельних ресурсів департаменту містобудування Львівської міської ради від 19 серпня 2022 року інформації про прийняті Львівською міською радою рішення (ухвали) про передачу у власність чи надання                                                в користування фізичним або юридичним особам земельної ділянки для обслуговування об`єктів нерухомого майна (нежитлового приміщення) за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 79,2 кв. м (реєстраційний номер майна 681592346101) в управлінні земельних ресурсів немає.
 
Таким чином, Львівській міській раді в особі її органів могло бути відомо, що на належній їй земельній ділянці розташовані об`єкти нерухомого майна, і саме вона, здійснюючи право власності на належне їй майно (особливо нерухоме), мала діяти відповідально, зокрема мала бути обізнана про його стан (у 2015-2022 роках цим  нерухомим майном відкрито користувалося ПП «Статок плюс») та, відповідно, про суб`єктів права власності на це майно і підстави реєстрації такого права, тобто про існування рішення Залізничного районного суду м. Львова від 07 серпня 2013 року.
 
На це звернув увагу Верховний Суд у постанові від 06 листопада 2024 року, скасовуючи судові рішення апеляційного суду.
 
Встановивши, що Львівській міській раді як особі, яка не брала участі в розгляді цієї справи, було відомо про існування оскаржуваного рішення ще у серпні 2022 року,      а апеляційну скаргу подану у травні 2023 року без наведення поважних підстав  пропуску строку на апеляційне оскарження (зокрема, інших підстав на виконання ухвали про залишення апеляційної скарги без руху на виконання вимог, викладених у постанові Верхового Суду), суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про відмову у відкритті апеляційного провадження. 
 
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) звертав увагу, що «право на суд», одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним і може підлягати обмеженням; їх накладення дозволене за змістом, особливо щодо умов прийнятності апеляційної скарги. Проте такі обмеження повинні застосовуватись                    з легітимною метою та повинні зберігати пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (рішення від 06 грудня 2007 року у справі «Volovik v. Ukraine» («Воловік проти України» № 15123/03, § 53, 55)).
 
Безпідставне поновлення строку на оскарження судового рішення, що набрало законної сили, є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини                                                  і основоположних свобод. Зазначена конвенційна норма зобов`язує до того, щоб судові процедури були справедливі для обох сторін справи.
 
З урахуванням викладеного колегія суддів дійшла висновку, що доводи касаційної скарги про порушення апеляційним судом норм процесуального права не знайшли свого підтвердження.
 
Відповідно до частин третьої і четвертої статті 406 ЦПК України касаційні скарги на ухвали судів першої чи апеляційної інстанцій розглядаються у порядку, передбаченому для розгляду касаційних скарг на рішення суду першої інстанції, постанови суду апеляційної інстанції.
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Оскаржувана ухвала апеляційного суду відповідає вимогам закону, і підстав для її скасування немає.
 
Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 
 
УХВАЛИВ:
 
Касаційну скаргу Львівської міської ради залишити без задоволення.
 
Ухвалу Львівського апеляційного суду від 30 січня 2025 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення,      є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: | А. Ю. Зайцев
| Є. В. Коротенко
| М. Ю. Тітов