Справа №461/3270/25 Головуючий у 1 інстанції:Павлюк О.В. 
Провадження №22-ц/811/3585/25 Доповідач в 2-й інстанції:Левик Я. А. 
Провадження №22-ц/811/3376/25

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

30 січня 2026 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:
головуючого-судді: Левика Я.А.,
суддів: Крайник Н.П., Шандри М.М.,
секретар: Чиж Л.М.,

за участі в судовому засіданні в залі суду: представника заявника ТзОВ «Львівенергозбут» – Дятлова О.Л., в режимі відео конференції: представника заінтересованої особи ОСОБА_1 – ОСОБА_2 , 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відео конференції у місті Львові цивільну справу за апеляційними скаргами Товариства з обмеженою відповідальністю «Львівенергозбут» на ухвалу Галицького районного суду м.Львова в складі судді Павлюк О.В. від 22 вересня 2025 року та на додаткове рішення Галицького районного суду м.Львова в складі судді Павлюк О.В. від 06 жовтня 2025 року у справі за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «Львівенергозбут» про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню у цивільній справі №461/3270/25 за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Львівенергозбут» про стягнення заборгованості за договором купівлі-продажу, інфляційних втрат та 3% річних - 

в с т а н о в и л а :

ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 22 вересня 2025 року у задоволенні заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «Львівенергозбут» про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню у цивільній справі № 461/3270/25 за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Львівенергозбут» про стягнення заборгованості за договором купівлі-продажу, інфляційних втрат та 3% річних – відмовлено.
Додатковим рішенням Галицького районного суду м. Львова від 06 жовтня 2025 року заяву представника заінтересованої особи ОСОБА_1 – адвоката Золотухіна Олександра Олександровича про ухвалення додаткового рішення у справі за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «Львівенергозбут», заінтересовані особи ОСОБА_1 , про визнання виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню, – задоволено.
Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Львівенергозбут» (місцезнаходження: 79016, м. Львів, вул. Шевченка, 1; ідентифікаційний номер: 42092130) на користь ОСОБА_1 (адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ; ідентифікаційний номер: НОМЕР_1 ) витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 3’750 (три тисячі сімсот п`ятдесят) гривень 00 копійок. 
Ухвалу Галицького районного суду м. Львова від 22 вересня 2025 року оскаржило Товариство з обмеженою відповідальністю «Львівенергозбут».
В апеляційній скарзі просять скасувати ухвалу Галицького районного суду м. Львова від 22 вересня 2025 року та ухвалити нове рішення, яким визнати виконавчий документ - виконавчий лист Галицького районного суду м. Львова від 22.07.2025 року у справі №461/3270/25 таким, що не підлягає виконанню частково, а саме в сумі 5596,33 грн.
Зазначають, що не погоджуються з оскаржуваною ухвалою, вважають її незаконною та необґрунтованою. Вважають, що дана ухвала Галицького районного суду м. Львова є необґрунтованою внаслідок неповноти встановлення обставин, які мають значення для справи, а також невідповідністю висновків, викладених в ухвалі суду першої інстанції, обставинам справи. Зазначають, що 02 липня 2025 року ТОВ «Львівенергозбут» здійснено повне добровільне виконання рішення Галицького районного суду м. Львова від 02 червня 2025 року у справі №461/3270/25, шляхом перерахування на банківський рахунок позивача ОСОБА_1 а саме: 5366,28 грн. згідно платіжної інструкції №372821 від 02 липня 2025 року. Також, ТОВ «Львівенергозбут» згідно отриманої індивідуальної податкової консультації від Державної податкової служби України вих. №3195/ІПК/99-00-24-03-03 ІПК від 10.06.2025 року, ТОВ «Львівенергозбут» як податковим агентом, з суми 6969,19 грн. сплачено за ОСОБА_1 в дохід бюджету ПДФО і військовий збір від даної суми, а саме:
- ПДФО у розмірі 1254,45 грн. платіжна інструкція №372820 від 02 липня 2025 року;
- військовий збір 348,46 грн. платіжна інструкція №372819 від 02 липня 2025 року.
Відповідно ТОВ «Львівенергозбут» як податковим агентом сплачено ПДФО та військовий збір з таких сум:
- 3% річних у сумі 191,29 грн. з даної суми сплачено: ПДФО у розмірі 34,43 грн. та військовий збір у розмірі 9,56 грн.
- інфляційні втрати в сумі 808,94 грн. з даної суми сплачено: ПДФО у розмірі 145,61 грн. та військовий збір у розмірі 40,45 грн.
- судовий збір у розмірі 968,96 грн. з даної суми сплачено: ПДФО у розмірі 174,41 грн. та військовий збір у розмірі 48,45 грн.
- витрати на професійну правничу допомогу в сумі 5000 грн. з даної суми сплачено: ПДФО у розмірі 900 грн. та військовий збір у розмірі 250 грн.
ПДФО з вищевказаних сум (34,43+145,61 + 174,41+900) = 1254,45 сплачено Товариством в дохід держави однією платіжною інструкцією у розмірі 1254,45 грн. (платіжна інструкція №372820 від 02 липня 2025 року). Військовий збір з вищевказаних сум (9,56+40,45+48,45+250) = 348,46 сплачено Товариством в дохід держави однією платіжною інструкцією у розмірі 348,46 грн. (платіжна інструкція №372819 від 02 липня 2025 року). Відтак, ТОВ «Львівенергозбут» сплачено в загальній сумі 6969,19 грн. (5366,28+1254,45+348,46 = 6969,19) з яких 5366,28 грн. безпосередньо на рахунок ОСОБА_1 , а суми 1254,45грн. ПДФО та 348,46 грн. військового збору в дохід держави. Таким чином, рішення Галицького районного суду м.Львова від 02 червня 2025 року у справі №461/3270/25 було повністю виконано ТОВ «Львівенергозбут» 02 липня 2025.
Також, Товариство з обмеженою відповідальністю «Львівенергозбут» оскаржило додаткове рішення Галицького районного суду м. Львова від 06 жовтня 2025 року.
В апеляційній скарзі просять скасувати додаткове рішення Галицького районного суду м. Львова від 06 жовтня 2025 року та заяву адвоката Золотухіна Олександра Олександровича – представника ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення залишити без розгляду.
Вважають оскаржуване додаткове рішення таким, що не ґрунтуються на нормах чинного законодавства України, та прийняте з порушенням норм процесуального права. Звертають увагу на те, що адвокат Золотухін О.О. представник ОСОБА_1 не подав доказів до закінчення судових дебатів у справі та не заявляв таку заяву усно чи письмово до судових дебатів, що останнім будуть подані такі докази протягом п`яти днів після постановлення ухвали суду у даній справі, тому пропустив процесуальні строки встановлені в ч.8. ст.141 ЦПК України. Зазначають, що суд при ухваленні додаткового рішення 06 жовтня 2025 року також не врахував заявлене усне клопотання представника ТОВ «Львівенергозбут» адвоката Дятлова О.Л. заявлене в судовому засіданні 06.10.2025 року про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу адвокатом до 500 грн. та стягнув повну суму витрат на професійну правничу допомогу, заявлену у повному розмірі 3750 грн., яка в 2,3 рази перевищує суму ціни позову.
В судове засідання заінтересована особа ОСОБА_1 не з`явився, однак суд вважав за можливе проводити розгляд справи за його відсутності, зважаючи на те, що такий повідомлявся про час та місце судового розгляду належним чином, клопотань про відкладення розгляду справи від нього до суду не надходило, доказів поважності причин неявки суду представлено не було та зважаючи на вимоги ч.2 ст. 372 ЦПК України та те, що в судовому засіданні інтереси заінтересованої особи захищав представник.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника заявника (відповідача, боржника) на підтримання апеляційних скарг, представника заінтересованої особи (позивача. стягувача), дослідивши матеріали справи, оцінивши мотиви учасників справи в межах доводів заяви, заперечень на заяву, додаткових письмових пояснень заявника, заяви про ухвалення додаткового рішення, заперечень на заяву про ухвалення додаткового рішення, апеляційних скарг, відзивів на апеляційні скарги, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають до задоволення з таких підстав.
Із змісту оскаржуваної ухвали вбачається, що суд першої інстанції, посилаючись, зокрема, на ст.ст. 19, 129 Конституції України, ст.ст. 18, 133, 141, 353, 432 ЦПК України, ст.1 ЗУ «Про виконавче провадження», постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01 березня 2021 року у справі № 180/1735/16-ц (провадження №61-18013сво18) та відмовляючи у задоволені заяви, – виходив з того, що рішенням Галицького районного суду м. Львова від 02 червня 2025 року у справі 461/3270/25 позовні вимоги Позивача, з урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог, задоволено та стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Львівенергозбут» на користь ОСОБА_1 3% річних у сумі 191,29 грн та 808,94 грн інфляційних втрат, також стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Львівенергозбут» на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір у розмірі 968,96 грн. та витрати на професійну правничу допомогу в сумі 5000,00 грн. Провадження у справі у частині стягнення 36902,66 грн основного боргу закрито на підставі п. 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, у зв`язку з відсутністю предмету спору. На виконання рішення Галицького районного суду м. Львова від 02 червня 2025 року у справі 461/3270/25, Галицький районний суд м. Львова 22.07.2025 у справі 461/3270/25 видав виконавчий лист про стягнення заборгованості зі Товариства з обмеженою відповідальністю «Львівенергозбут» на користь ОСОБА_1 3% річних у сумі 191,29 грн та 808,94 грн інфляційних втрат, сплаченого судового збору у розмірі 968,96 грн. та витрат на професійну правничу допомогу в сумі 5000,00 грн., що в загальній сумі становить 6969,19 грн. З матеріалів справи вбачається, що 02 липня 2025 року ТОВ «Львівенергозбут» перерахувало на банківський рахунок позивача ОСОБА_1 5’366,28 грн. (платіжна інструкція № 372821 від 02 липня 2025 року з призначенням платежу: суд. збору, в-т на правн. допомогу, інфл., 3% річних на виконання рішення Галицького рай. суду м. Львова від 02.06.2025 у справі №461/3270/25. Також, ТОВ «Львівенергозбут», як податковий агент, сплатив в дохід бюджету від вказаної суми ПДФО у розмірі 1’254,45 грн. (платіжна інструкція №372820 від 02 липня 2025 року) та військовий збір 348,46 грн. (платіжна інструкція №372819 від 02 липня 2025 року). Отже, ТОВ «Львівенергозбут» сплатило у загальній сумі 6’969,19 грн. (5’366,28 + 1’254,45 + 348,46 = 6’969,19). Суд зазначив, що заявник стверджував, що виконав рішення суду у повному обсязі, керуючись роз`ясненнями, викладеними в індивідуальній податковій консультації від 10 червня 2025 року, відповідно до якої юридична особа є податковим агентом щодо нарахування, утримання та сплати податку на доходи фізичних осіб і військового збору з зазначених доходів, нарахованих на підставі рішення суду, внаслідок чого сума, яка підлягала виплаті ОСОБА_1 , була зменшена. Однак, суд зауважив, що перерахування стягувачеві суми меншої, ніж зазначена у резолютивній частині судового рішення (виконавчому документі), не вважається належним виконанням судового рішення. Сплата (перерахування) коштів у розмірі меншому, ніж зазначена у резолютивній частині судового рішення (виконавчому документі), свідчить про порушення принципу належного виконання в частині належного предмету виконання. Компенсація судових витрат за своєю правовою природою є обов`язковим відшкодуванням, передбаченим законом, і фактично є формою відшкодування збитків за матеріальну шкоду, заподіяну особі неправомірними діями/бездіяльністю, рішеннями іншої сторони у справі та вимушеними матеріальними втратами, які особа зазнала у зв`язку зі зверненням за судовим захистом. Отже, сума судового збору та витрат на професійну правничу допомогу, яка відшкодовується особі за рішенням суду, не включається до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу такого платника, а тому у цьому випадку ТОВ «Львівенергозбут» не виступає податковим агентом. Перерахування стягувачеві суми меншої, ніж зазначена у резолютивній частині судового рішення (виконавчому документі), не вважається належним виконанням судового рішення. Предметом грошового зобов`язання є грошові кошти, виражені у відповідній валюті. Сплата (перерахування) коштів у розмірі меншому, ніж зазначена у резолютивній частині судового рішення (виконавчому документі), свідчить про порушення принципу належного виконання в частині предмета виконання. Таким чином, встановивши, що боржник перерахував стягувачеві визначені рішенням суду, яке набрало законної сили, витрати на сплату судового збору та правової допомоги, з утриманням із цих сум податку на доходи та військового збору, суд приходить до висновку, що фактичного повного виконання судового рішення згідно з виконавчим документом не відбулося. У виконавчому листі, виданому на підставі рішення суду, чітко вказані суми до виплати без будь-яких застережень про оподаткування чи утримання, зокрема сума понесених судових витрат визначена у конкретній грошовій сумі без зазначення, що ця сума підлягає додатковому оподатковуванню. Тобто, сума, у загальному розмірі 1’602,91 грн. (1’254,45 грн (ПДФО) і 348,46 грн (військовий збір)) сплачена ТОВ «Львівенергозбут» в рахунок податків та військового збору. Суд вважав що ТОВ «Львівенергозбут» безпідставно здійснило виплату боргу за виконавчим документом стягувачу, відрахувавши при цьому податки та військовий збір за рахунок стягувача, оскільки сплата ПДФО/військового збору – це власний обов`язок Товариства як податкового агента у відносинах із державою, а не спосіб утримання зі суми, визначеної рішенням суду на користь стягувача. Отже, заявник безпідставно занизив суму, чітко визначену до стягнення рішенням суду, відрахувавши з неї податки та військовий збір. Це не є належним виконанням рішення суду. Враховуючи наведене, суд дійшов до висновку, що підстав для визнання виконавчого листа у справі №461/3270/25 таким, що не підлягає виконанню, немає.
Із змісту оскаржуваного додаткового рішення вбачається, що суд першої інстанції, посилаючись, зокрема, на ст.ст. 247, 258, 259, 263-265, 351-355 ЦПК України та задовольняючи заяву, – виходив з того, що 1 грудня 2024 року між ОСОБА_1 та адвокатом Золотухіним Олександром Олександровичем укладений договір-доручення про надання правничої допомоги. За п. 4.2 договору процесуальні дії (участь у судових засіданнях, оформлення клопотань, заяв, позовів, скарг таінших документів) погоджуються сторонами та оплачуються відповідно до виставлених рахунків. Відповідно до розрахунку розміру правової допомоги у справі №461/3270/25 за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «Львівенергозбут», заінтересована особа ОСОБА_1 , про визнання виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню, адвокат Золотухін О.Р. надав таку правову допомогу: вивчення та правовий аналіз, що є предметом заяви, правова консультація клієнта 1 год. 750 грн.; підготовка та подача до суду процесуальних документів (заперечень) 2 год. 3000 грн. Суд зазначив, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним зі: 1) складністю справи та виконаними адвокатом роботами (наданими послугами); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу. Суд зазначав, що процесуальне законодавство передбачає механізм зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу адвоката шляхом подання відповідного клопотання. Суд зазначав, що на сторону, яка подає клопотання про зменшення витрат, покладено обов`язок доведення неспівмірності витрат. Таким чином, суд при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу перевіряє, чи подавалось від іншої сторони клопотання про зменшення витрат і наскільки таке клопотання є обґрунтованим відносно критерію неспівмірності заявленого розміру витрат. При вирішенні вказаного питання суд враховував те, що сторони вільні у своєму виборі у захисті своїх прав, ОСОБА_1 скористався своїм правом та обрав саме такий спосіб, шляхом укладання Договору правової допомоги з визначенням її вартості. Таким чином, зважаючи на виконані роботи, принципи співмірності та розумності судових витрат, суд дійшов до висновку про необхідність стягнути з заявника ТОВ «Львівенергозбут» на користь ОСОБА_1 3750,00 грн. витрат на правничу допомогу.
Колегія суддів вважає, що такі висновки суду першої інстанції відповідають обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону та підстав для скасування оскаржуваної ухвали та додаткового рішення, – немає.
У серпні 2025 року ТзОВ «Львівенергозбут» звернулося до суду із заявою (заінтересована особа ОСОБА_1 ) про визнання виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню, у якій просило:
?визнати виконавчий документ – виконавчий лист Галицького районного суду м.Львова від 22.07.2025 року у справі №461/3270/25 таким, що не підлягає виконанню.
В обґрунтування заяви покликались на те, що рішенням Галицького районного суду м.Львова від 02 червня 2025 року у справі №461/3270/25 позовні вимоги позивача, з врахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог, задоволено та стягнуто з ТзОВ «Львівенергозбут» на користь ОСОБА_1 3% річних у сумі 191,29 грн. та 808,94 грн. інфляційних витрат, також стягнуто з ТзОВ «Львівенергозбут» на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір у розмірі 968,96 грн. та витрати на професійну правничу допомогу в сумі 5000,00 грн. Вказували, що провадження у справі в частині стягнення 36902,66 грн. основного боргу закрито у зв`язку з відсутністю предмету спору. На виконання рішення Галицького районного суду м.Львова від 02 червня 2025 року у справі 461/3270/25, Галицьким районним судом м. Львова 22.07.2025 року було видано виконавчий лист про стягнення заборгованості з ТзОВ «Львівенергозбут» на користь ОСОБА_1 3% річних у сумі 191,29 грн. та 808,94 грн. інфляційних витрат, також стягнуто з ТзОВ «Львівенергозбут» на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір у розмірі 968,96 грн. та витрати на професійну правничу допомогу в сумі 5000,00 грн. Що в загальній сумі становить 6969,19 грн. Повідомляли, що 02 липня 2025 року ТзОВ «Львівенергозбут» здійснено повне добровільне виконання рішення Галицького районного суду м. Львова від 02 червня 2025 року, шляхом перерахування на банківський рахунок позивача ОСОБА_1 , а саме: 5 366,28 грн. згідно платіжної інструкції №372821 від 02 липня 2025 року. Також ТзОВ «Львівенергозбут» згідно отриманої індивідуальної податкової консультації від Державної податкової служби України вих.. №3195/ІПК/99-00-24-03-03ІПК від 10.06.2025 року, ТзОВ «Львівенергозбут» як податковим агентом, з суми 6969,19 грн. сплачено за ОСОБА_1 в дохід Бюджету ПДФО і військовий збір від даної суми, а саме: ПДФО у розмірі 1254,45 грн., що підтверджується платіжною інструкцією №372820 від 02 липня 2025 та військовий збір у розмірі 348,46 грн., що підтверджується платіжною інструкцією №372819 від 02 липня 2025 року. Отже ТзОВ «Львівенергозбут» сплачено в загальній сумі 6969,19 грн. Таким чином рішенням Галицького районного суду м. Львова від 02 червня 2025 року у справі 461/3270/25 було повністю виконано ТзОВ «Львівенергозбут» 02 липня 2025 року, ще до видачі виконавчого листа від 22.07.2025 року про примусове виконання рішення , що підтверджується платіжними інструкціями №372821 від 02 липня 2025 року, №372820 від 02 липня 2025 року, № 372819 від 02 липня 2025 року.
У вересні 2025 року ОСОБА_1 звернувся в суд із заявою про ухвалення додаткового рішення, у якій просив:
- ухвалити додаткове судове рішення у справі №461/3270/25, яким стягнути з ТзОВ «Львівенргозбут» на Користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 3750,00 грн.
В обґрунтування заяви зазначав, що 22.09.2025 Галицький районний суд м.Львова ухвалою у справі №461/3270/25 відмовив у задоволені заяви ТзОВ «Львівенергозбут» про визнання документа таким, що не підлягає виконанню. Водночас у зазначеній ухвалі суд не вирішив питання про розподіл судових витрат, понесених заінтересованою особою на професійну правничу допомогу у зв`язку з розглядом цієї заяви. Вказував, що у даній справі є підстави для ухвалення додаткового рішення щодо розподілу судових витрат, оскільки заяву ТзОВ «Львівенергозбут» відхилено, і витрати мають бути покладені на нього.
У жовтні 2025 представник заявника ТОВ «Львівенергозбут» – Дятлов О.Л. надіслав до суду заперечення на заяву про ухвалення додаткового рішення, у яких останній просить заяву адвоката Золотухіна Олександра Олександровича про ухвалення додаткового рішення від 25.09.2025 у справі № 461/3270/25 залишити без розгляду, оскільки вказана заява, а також долучені до неї докази (договорів, розрахунок, акт здавання приймання робіт) на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу, подані після закінчення процесуальних строків.
Відповідно до ч. 1, 4 ст. 432 ЦПК України, суд, який видав виконавчий документ, може за заявою стягувача або боржника виправити помилку, допущену при його оформленні або видачі, чи визнати виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню. Про виправлення помилки у виконавчому документі та визнання його таким, що не підлягає виконанню, суд постановляє ухвалу. Якщо стягнення за таким виконавчим документом уже відбулося повністю або частково, суд одночасно з вирішенням вказаних питань на вимогу боржника стягує на його користь безпідставно одержане стягувачем за виконавчим документом.
Відповідно до ч.2 ст.432 ЦПК України, суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.
Тобто, суд визнає виконавчий лист таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо: а) його було видано помилково; б) якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою; в) з інших причин.
Перелік підстав для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, за змістом ст. 432 ЦПК України, не є виключним, оскільки передбачає також інші підстави для прийняття такого рішення, ніж прямо зазначені у цій нормі процесуального права.
У цьому випадку саме на суд покладений обов`язок встановити, з яких підстав може бути визнаний виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню. Суд повинен вирішувати ці питання з урахуванням певних обставин справи, дотримуючись балансу інтересів обох сторін виконавчого провадження.
Визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, можливо, якщо виконавчий лист було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково (у зв`язку з його припиненням добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин).
Підстави для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню можна поділити на дві групи: матеріально-правові та процесуально-правові.
До матеріально-правових відносяться: припинення зобов`язання внаслідок добровільного виконання обов`язку боржником поза межами виконавчого провадження, припинення зобов`язання переданням відступного, зарахуванням за домовленістю сторін, прощення боргу.
Процесуальними підставами для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, є обставини, що свідчать про помилкову видачу судом виконавчого листа, зокрема: видача виконавчого листа за рішенням, яке не набрало законної сили (крім тих, що підлягають негайному виконанню), у випадку зміни чи скасування рішення у апеляційному чи касаційному порядку, або у зв`язку з нововиявленими обставинами; виконавчий лист виданий помилково за рішенням, яке не підлягає примусовому виконанню; помилкова видача виконавчого листа, якщо після видачі такого листа у справі рішення суду було скасоване; видача виконавчого листа двічі з одного й того ж питання у разі віднайдення оригіналу виконавчого листа після видачі його дубліката; пред`явлення виконавчого листа до виконання вже після закінчення строку на пред`явлення цього листа до виконання.
Як вбачається із матеріалів справи, правильно встановлено судом першої інстанції та сторонами не оспорювалось та не спростовано, – рішенням Галицького районного суду м.Львова від 02 червня 2025 року у справі №461/3270/25 позовні вимоги позивача, з урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог, задоволено та стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Львівенергозбут» на користь ОСОБА_1 3% річних у сумі 191,29 грн. та 808,94 грн. інфляційних втрат, також стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Львівенергозбут» на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір у розмірі 968,96 грн. та витрати на професійну правничу допомогу в сумі 5000,00 грн. Провадження у справі у частині стягнення 36902,66 грн. основного боргу закрито на підставі п.2 ч.1 ст.255 ЦПК України, у зв`язку з відсутністю предмету спору.
Відповідно до Конституції України та ч. 1 ст. 18 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.
Відповідно до пункту 9 частини другої статті 129 Конституції України, однією з основних засад судочинства є обов`язковість судового рішення.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані, зокрема, на примусове виконання рішень судів, які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших Законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Виходячи зі засад цивільного судочинства, судове рішення, як таке, вже само по собі являється актом примусу, спрямованим на вчинення тих чи інших дій в інтересах та на користь учасників судового провадження.
Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Виконання судового рішення є сферою регулювання статті 6 Конвенції. Зокрема, Європейський суд з прав людини зазначає, що пункт 1 статті 6 Конвенції («Право на справедливий суд») гарантує кожному право на звернення до суду з позовом щодо будь-яких його цивільних прав і обов`язків. Таким чином, ця стаття проголошує право на доступ до суду, тобто право подати до суду позов з цивільно-правових питань, та правомірне очікування на виконання ухваленого рішення.
На виконання рішення Галицького районного суду м. Львова від 02 червня 2025 року у справі №461/3270/25, Галицький районний суд м. Львова 22.07.2025 у справі №461/3270/25 видав виконавчий лист про стягнення заборгованості з Товариства з обмеженою відповідальністю «Львівенергозбут» на користь ОСОБА_1 3% річних у сумі 191,29 грн. та 808,94 грн. інфляційних втрат, сплаченого судового збору у розмірі 968,96 грн. та витрат на професійну правничу допомогу в сумі 5000,00 грн., що в загальній сумі становить 6969,19 грн.
З матеріалів справи вбачається, що 02 липня 2025 року ТОВ «Львівенергозбут» перерахувало на банківський рахунок позивача ОСОБА_1 5366,28 грн. (платіжна інструкція №372821 від 02 липня 2025 року з призначенням платежу: суд. збору, в-т на правн. допомогу, інфл., 3% річних на виконання рішення Галицького рай. суду м. Львова від 02.06.2025 у справі №461/3270/25. Також, ТОВ «Львівенергозбут», як податковий агент, сплатив в дохід бюджету від вказаної суми ПДФО у розмірі 1’254,45 грн. (платіжна інструкція №372820 від 02 липня 2025 року) та військовий збір 348,46 грн. (платіжна інструкція №372819 від 02 липня 2025 року). 
Отже, ТОВ «Львівенергозбут» сплатило у загальній сумі 6969,19 грн. (5366,28 + 1254,45 + 348,46 = 6969,19).
Відтак, заявник стверджує, що виконав рішення суду у повному обсязі, керуючись роз`ясненнями, викладеними в індивідуальній податковій консультації від 10 червня 2025 року, відповідно до якої юридична особа є податковим агентом щодо нарахування, утримання та сплати податку на доходи фізичних осіб і військового збору з зазначених доходів, нарахованих на підставі рішення суду, внаслідок чого сума, яка підлягала виплаті ОСОБА_1 , була зменшена.
Однак, відповідно до правової позиції викладеної у постанові Верховного Суду від 01 березня 2021 року у справі №180/1735/16-ц, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (частина перша статті 599 ЦК України). Усталеним як в цивілістичній доктрині, так і судовій практиці під принципами виконання зобов`язань розуміються загальні засади згідно яких здійснюється виконання зобов`язання. Як правило виокремлюється декілька принципів виконання зобов`язань, серед яких: належне виконання зобов`язання; реальне виконання зобов`язання; справедливість добросовісність та розумність (частина третя статті 509 ЦК України). Принцип належного виконання полягає в тому, що виконання має бути проведене: належними сторонами; щодо належного предмету; у належний спосіб; у належний строк (термін); у належному місці.
Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду 25 березня 2024 року у справі №461/2729/22 (провадження № 61-10834сво22) чітко зазначив щодо судових витрат та їх оподаткування.
Вирішуючи питання про стягнення податків і зборів із присудженої за рішенням суду суми судового збору, Об`єднана палата зазначає про необхідність насамперед встановити правову природу судових витрат, понесених стороною під час розгляду справи.
Правові засади справляння судового збору, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору встановлено нормами спеціального Закону України «Про судовий збір».
Судовий збір – збір, що справляється на всій території України за подання заяв, скарг до суду, за видачу судами документів, а також у разі ухвалення окремих судових рішень, передбачених Законом України «Про судовий збір». Судовий збір включається до складу судових витрат.
Відповідно до статті 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи.
У статті 141 ЦПК України врегульоване питання розподілу судових витрат та зазначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Судові витрати можна визначити як законодавчо врегульовану сплату грошових коштів за рахунок сторін у справі, що пов`язана із необхідністю її розгляду та вирішення судом приватноправового спору.
При цьому, можливість отримання особою компенсації понесених судових витрат законодавчо передбачена лише у разі підтвердження судом факту протиправних дій (бездіяльності), рішень відповідача, обґрунтованості позовних вимог, а отже, фактично передбачає компенсацію збитків стороні, права якої порушено.
Повертаючись до норм податкового законодавства, до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включається, зокрема, дохід у вигляді неустойки (штрафів, пені), відшкодування матеріальної або немайнової (моральної) шкоди, крім сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику податку внаслідок заподіяння йому матеріальної шкоди, а також шкоди життю та здоров`ю, а також відшкодувань моральної шкоди в розмірі, визначеному рішенням суду, але не вище чотирикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, або в розмірі, визначеному законом (підпункт «а» підпункту 164.2.14 пункту 164.2 статті 164 ПК України).
Компенсація судових витрат за своєю правовою природою є обов`язковим відшкодуванням, передбаченим законом, і фактично є формою відшкодування збитків за матеріальну шкоду, заподіяну особі неправомірними діями/бездіяльністю, рішеннями іншої сторони у справі та вимушеними матеріальними втратами, які особа зазнала у зв`язку зі зверненням за судовим захистом.
Отже, сума судового збору та витрат на професійну правничу допомогу, яка відшкодовується особі за рішенням суду, не включається до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу такого платника, а тому у цьому випадку ТОВ «Львівенергозбут» не виступає податковим агентом, що правильно встановлено судом першої інстанції.
Також, Верховний Суд зробив висновок щодо застосування норм права – частина друга статті 416 ЦПК України. Тлумачення статті 265 ЦПК України дає підстави для висновку, що її положення не містять імперативної вказівки щодо додаткової деталізації суми, яка на підставі рішення суду підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, із вказівкою про утримання податків та інших обов`язкових платежів.
З урахуванням змісту статті 19 Конституції України, юридична особа, приватний чи державний виконавець при виконанні судового рішення мають діяти лише в межах повноважень, визначених законодавством, в тому числі Законом України «Про виконавче провадження», в тому числі дотримуватися імперативних норм про компетенцію (права та обов`язки).
Відтак, суд першої інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про те, що перерахування стягувачеві суми меншої, ніж зазначена у резолютивній частині судового рішення (виконавчому документі), не вважається належним виконанням судового рішення. Сплата (перерахування) коштів у розмірі меншому, ніж зазначена у резолютивній частині судового рішення (виконавчому документі), свідчить про порушення принципу належного виконання в частині належного предмету виконання.
Таким чином, встановивши, що боржник перерахував стягувачеві визначені рішенням суду, яке набрало законної сили, витрати на сплату судового збору та правової допомоги, з утриманням із цих сум податку на доходи та військового збору, слід вважати, що фактичного повного виконання судового рішення згідно з виконавчим документом не відбулося.
У виконавчому листі, виданому на підставі рішення суду, чітко вказані суми до виплати без будь-яких застережень про оподаткування чи утримання, зокрема сума понесених судових витрат визначена у конкретній грошовій сумі без зазначення, що ця сума підлягає додатковому оподатковуванню.
Тобто, сума, у загальному розмірі 1602,91 грн. (1254,45 грн. (ПДФО) і 348,46 грн. (військовий збір)) сплачена ТОВ «Львівенергозбут» в рахунок податків та військового збору.
Відтак, ТОВ «Львівенергозбут» безпідставно здійснило виплату боргу за виконавчим документом стягувачу, відрахувавши при цьому податки та військовий збір за рахунок стягувача, оскільки сплата ПДФО/військового збору – це власний обов`язок Товариства як податкового агента у відносинах із державою, а не спосіб утримання зі суми, визначеної рішенням суду на користь стягувача, що правильно встановлено судом першої інстанції, а отже, заявник безпідставно занизив суму, чітко визначену до стягнення рішенням суду, відрахувавши з неї податки та військовий збір. 
Що стосується доводів апеляційної скарги на додаткове рішення Галицького районного суду м.Львова від 06 жовтня 2025 року, то колегія суддів зазначає таке.
Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
Згідно зі статтею 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги.
Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).
Згідно ст. 133 ЦПК України, розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати:
1) на професійну правничу допомогу;
2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи;
3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів;
4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
Згідно ст. 134 ЦПК України, разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи. Суд може попередньо визначити суму судових витрат (крім витрат на професійну правничу допомогу), пов`язаних з розглядом справи або певною процесуальною дією. Така попередньо визначена судом сума не обмежує суд при остаточному визначенні суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.
Згідно ч.ч. 1, 2, 3 ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Згідно ч.1, ч.2 ст. 141 ЦПК України, Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:
1) у разі задоволення позову - на відповідача;
2) у разі відмови в позові - на позивача;
3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Згідно ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги – це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.
Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.
При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).
Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.
Разом із тим законом визначено критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на професійну правничу допомогу.
Таким чином, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження), а також документи, що свідчать про фактичне надання таких послуг.
Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні цих витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.
Вказане відповідає правовій позиції викладеній в постанові Верховного Суду від 21 липня 2021 року у справі №671/1957/20.
Як вбачається з матеріалів справи, 01 грудня 2024 року між ОСОБА_1 та адвокатом Золотухіним Олександром Олександровичем укладений договір-доручення про надання правничої допомоги.
За п. 4.2 договору процесуальні дії (участь у судових засіданнях, оформлення клопотань, заяв, позовів, скарг та інших документів) погоджуються сторонами та оплачуються відповідно до виставлених рахунків.
Відповідно до розрахунку розміру правової допомоги у справі № 461/3270/25 за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «Львівенергозбут», заінтересовані особи ОСОБА_1 , про визнання виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню, адвокат Золотухін О.Р. надав правову допомогу наступного характеру:
- вивчення та правовий аналіз, що є предметом заяви, правова консультація клієнта – 1 год. – 750 грн.;
- підготовка та подача до суду процесуальних документів (заперечень) – 2 год. – 3000 грн..
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
З аналізу частини 3 статті 141 ЦПК України можна виділити такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.
Такий висновок суду повністю узгоджується з правовою позицією, яка міститься у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19).
У вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин 5 та 6 статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення.
Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.
Так, у питанні зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу варто враховувати висновки Об`єднаної Палати Верховного Суду у справі №922/445/19, у якому, серед іншого наголошено, що: - зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, які підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони/відповідача щодо неспівмірності заявлених іншою стороною витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт; - суд з огляду на принципи диспозитивності та змагальності не може вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.
Таким чином, суд при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу перевіряє, чи подавалось від іншої сторони клопотання про зменшення витрат і наскільки таке клопотання є обґрунтованим відносно критерію неспівмірності заявленого розміру витрат.
Відтак, зважаючи на виконані роботи, принципи співмірності та розумності судових витрат, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про необхідність стягнути з заявника ТОВ «Львівенергозбут» на користь ОСОБА_1 3750,00 грн. витрат на правничу допомогу.
Щодо висновків суду першої інстанції, за якими твердження представника ТОВ «Львівенергозбут» про те, що заява про ухвалення додаткового рішення, а також долучені до неї докази на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу, подані після закінчення процесуальних строків, встановлених у ч. 8. ст.141 ЦПК України, відтак таку слід залишити без розгляду не заслуговують на увагу, то з такими висновками суду колегія суддів погоджується, оскільки у цій справі судові дебати не проводились, а ОСОБА_2 як представник ОСОБА_3 зробив відповідну заяву у своїх запереченнях від 01.09.2025 з дотриманням вимог закону.
Так, наведені в апеляційних скаргах доводи не спростовують правильності висновків місцевого суду та не дають підстав вважати, що судом порушено норми матеріального та процесуального права.
Зважаючи на вказане, доводи апеляційних скарг, слід визнати безпідставними, а самі скарги слід відхилити, ухвалу ж суду першої інстанції, як і додаткове рішення слід залишити без змін, як такі, що відповідають обставинам, що мають значення та вимогам закону.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 ч.1 п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и л а :

апеляційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Львівенергозбут» – залишити без задоволення.
Ухвалу Галицького районного суду м. Львова від 22 вересня 2025 року – залишити без змін.
Додаткове рішення Галицького районного суду м.Львова від 06 жовтня 2025 року – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення постанови безпосередньо до суду Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 30 січня 2026 року.

Головуючий:   Я.А. Левик

Судді:        Н.П. Крайник

М.М. Шандра