Справа № 160/29591/25 
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 січня 2026 року м. Одеса
Одеський окружний адміністративний суд у складі судді Бутенка А.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) Державної прикордонної служби України, за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Адміністрації Державної прикордонної служби України про визнання протиправним та скасування рішення №841 від 24.09.2025 року, та за позовом третьої особи, що заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору ОСОБА_2 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) Державної прикордонної служби України, за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Адміністрації Державної прикордонної служби України про стягнення моральної шкоди, -
ВСТАНОВИВ:
Стислий зміст позовних вимог.
ОСОБА_1 звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду із позовною заявою до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) Державної прикордонної служби України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, в якій просить суд:
- визнати протиправним та скасувати рішення начальника відділення зв`язку начальником зв`язку відділу прикордонної служби “ ІНФОРМАЦІЯ_2 ” (тип А) лейтенанта ОСОБА_3 винесено рішення № 841 від 24.09.2025 р. про відмову в перетинанні державного кордону України ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ;
- сягнути за рахунок бюджетних асигнувань військової частини НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_4 на ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , відшкодування матеріальної шкоди в розмірі 28 567,37 грн., компенсацію моральної шкоди в розмірі 150 000 грн. 
Третя особа, що заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору ОСОБА_2 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду із позовною заявою до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) Державної прикордонної служби України, за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Адміністрації Державної прикордонної служби України, в якій просить суд:
- стягнути за рахунок бюджетних асигнувань військової частини НОМЕР_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_2 , місце знаходження АДРЕСА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 на мою ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , проживаю: АДРЕСА_2 . РНОКПП НОМЕР_3 , паспорт № НОМЕР_4 , користь компенсацію моральної шкоди в розмірі 200 000 грн.
Виклад позиції позивача та заперечень відповідача.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивачу під час перетину кордону рішенням № 841 від 24.09.2025 р. було відмовлено в перетинанні державного кордону України у зв`язку з тим, що у особи, яку супроводжує позивач відсутнє пенсійне посвідчення з зазначенням групи інвалідності. Вважаючи рішення протиправним позивач звернувся до суду з цим позовом.
08.12.2025 року від ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) Державної прикордонної служби України надійшов відзив на позовну заяву в обґрунтування якого зазначено, що відповідно до абз. 2-3 п. 2-1 Правил, особи з інвалідністю за наявності посвідчення, яке підтверджує відповідний статус, або пенсійного посвідчення чи посвідчення, що підтверджує призначення соціальної допомоги відповідно до Законів України “Про державну соціальну допомогу особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю”, “Про державну соціальну допомогу особам, які не мають права на пенсію, та особам з інвалідністю”, в яких зазначено групу та причину інвалідності, або довідки для отримання пільг особами з інвалідністю, які не мають права на пенсію чи соціальну допомогу, за формою, затвердженою Мінсоцполітики (далі - документи, що підтверджують інвалідність); особи, які мають дружину (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю і супроводжують таких дружину (чоловіка) для виїзду за межі України, за наявності документів (їх нотаріально засвідчених копій), що підтверджують родинні зв`язки, інвалідність. 24.09.2025 у міжнародному пункті пропуску для поромного, морського та річкового вантажно-пасажирського сполучення на території товариства з обмеженою відповідальністю “Поромний комплекс Орлівка” рішенням № 841 відмовлено в перетині державного кордону України ОСОБА_1 . На прикордонний контроль було надано документи, які не підтверджують підстав для перетину державного кордону, зокрема, пенсійне посвідчення від 27.06.2012 № НОМЕР_3 видане на ім`я ОСОБА_4 без зазначення групи інвалідності. Документів, що підтверджують родинні зв`язки між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в ППр надано не було, про що позивач не заперечує та в своєму переліку такого документу не перелічує; посадовою особою, яка здійснювала прикордонний контроль Учасників справи з метою підтвердження дійсності пенсійного посвідчення ОСОБА_4 було здійснено додатково пошук на офіційному сайті Пенсійного фонду України пенсійного посвідчення ОСОБА_2 , проте за введеними даними пенсійне посвідчення знайдено не було; пред`явлене в “Дії” пенсійне посвідчення від 28.01.2020, видане для отримання пенсії у разі втрати годувальника, а не з призначення пенсії через наявність у ОСОБА_2 інвалідності. Отже, враховуючи наведене, рішення № 841 про відмову в перетині державного кордону було прийняте правомірно, на підставі норм чинного на час прийняття рішення законодавства та на підставі пред`явлених в ППр документів. Крім того, слід зазначити, що оскаржуване рішення відповідача має разовий характер і вичерпало свою дію фактом його виконання, тому при пред`явлені позивачем документів, які надають право на перетин державного кордону на виїзд з України, оскаржуване рішення відповідача жодним чином не створить перешкод для перетину позивачем кордону України, за наявності на те законних підстав.
10.12.2025 року від позивача надійшла відповідь на відзив в якій позивач підтримав позовні вимоги та просив позов задовольнити в повному обсязі.
Заяви чи клопотання від сторін.
24.11.2025 року до суду від ОСОБА_1 надійшло клопотання про розгляд справи за правилами загального позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.
24.11.2025 року до суду надійшла позовна заява ОСОБА_2 як третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору у справі №160/29591/25.
24.11.2025 року від ОСОБА_1 надійшло клопотання про залучення до участі у справі ОСОБА_2 як третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору у справі №160/29591/25.
27.11.2025 року від представника Адміністрації Державної прикордонної служби України надійшла заява про заміну неналежного відповідача - Адміністрацію Держприкордонслужби на належного відповідача по справі - начальника відділення зв`язку — начальника зв`язку відділу прикордонної служби “ ІНФОРМАЦІЯ_2 ” (тип А) лейтенанта ОСОБА_3 та залучити ІНФОРМАЦІЯ_6 у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на боці відповідача, змінивши її процесуальний статус по даній справі.
04.12.2025 року до суду від ОСОБА_2 надійшло клопотання про розгляд справи за правилами загального позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.
04.12.2025 року до суду від ОСОБА_1 надійшли письмові пояснення по справі.
Процесуальні дії вчинені судом.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 15.10.2025 року адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) Державної прикордонної служби України, Адміністрації Державної прикордонної служби України про визнання протиправним та скасування рішення №841 від 24.09.2025 року передано на розгляд до Одеського окружного адміністративного суду.
07.11.2025 року адміністративна справа № 160/29591/25 за результатами автоматизованого розподілу була передана для розгляду судді Одеського окружного адміністративного суду Бутенку А.В.
Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 11.11.2025 року було прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.
Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 01.12.2025 року відмовлено у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про розгляд справи №160/29591/25 за правилами загального позовного провадження; відмовлено у задоволенні заяви представника Адміністрації Державної прикордонної служби України про заміну неналежного відповідача у справі; залучено до участі у справі № 160/29591/25 в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Адміністрацію Державної прикордонної служби України; виключено зі складу учасників справи в якості відповідача Адміністрацію Державної прикордонної служби України.
Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 02.12.2025 року залучено ОСОБА_2 до участі в справі в якості третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору; об`єднано в одне провадження позов третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, ОСОБА_2 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) Державної прикордонної служби України, за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Адміністрації Державної прикордонної служби України про стягнення моральної шкоди з первісним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) Державної прикордонної служби України, за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Адміністрації Державної прикордонної служби України про визнання протиправним та скасування рішення №841 від 24.09.2025 року.
Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 10.12.2025 року у задоволенні клопотання ОСОБА_2 про розгляд справи №160/29591/25 за правилами загального позовного провадження – відмовлено.
Обставини справи.
24.09.2025 року ОСОБА_1 , разом із дружиною ОСОБА_2 та донькою ОСОБА_5 , прибув до міжнародного пункту пропуску для поромного, морського та річкового вантажно-пасажирського сполучення на території товариства з обмеженою відповідальністю “Поромний комплекс Орлівка” з метою виїзду з території України.
Як стверджує позивач при проходженні паспортного контролю позивачем надано службовій особі Державної прикордонної служби наступний перелік документів:
- довідку ІНФОРМАЦІЯ_7 № 5/2441 від 20.08.2025 р., згідно якій ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , про надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період на підставі п. 11. ч. 1 ст. 23 Закону України “Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію” у зв`язку з тим що має дружину з числа осіб з інвалідністю II групи до 05.11.2025 року; 
- військовий квиток серія НОМЕР_5 ;
- посвідчення НОМЕР_6 ;
- паспорт громадянина України для виїзду за кордон ОСОБА_1 ;
- посвідчення водія, свідоцтво про реєстрацію ТЗ, договір страхування, сертифікат на автомобіль;
- довідку до акту огляду медико-соціальною експертною комісією серія 12ААД № 090550, згідно якій ОСОБА_2 визначено 2 групу інвалідності, дійсний до 01.10.2025;
- витяг з рішення експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи № 150/25/2219/В, дата прийняття рішення 15.09.2025 № 150/25/2219/Р, згідно якому п. 17.1.5. група інвалідності, яку встановлено – друга (ІІ);
- пенсійне посвідчення № НОМЕР_3 ОСОБА_2 , згідно якому пенсію призначено по інвалідності довічно;
- паспорт громадянина України для виїзду за кордон ОСОБА_2 ; 
- свідоцтво про народження дитини, паспорт дитини для виїзду за кордон.
За результатом проходження паспортного контролю начальником відділення зв`язку - начальником зв`язку відділу прикордонної служби “ ІНФОРМАЦІЯ_2 ” (тип А) лейтенантом ОСОБА_3 прийнято рішення № 841 від 24.09.2025 р. про відмову в перетинанні державного кордону України ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у зв`язку з тим, що у ОСОБА_2 , яку супроводжує ОСОБА_1 відсутнє пенсійне посвідчення з зазначенням групи інвалідності.
Вважаючи рішення протиправним позивач звернувся до суду з цим позовом.
Джерела права й акти їх застосування.
Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до статті 33 Конституції України, кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Громадянин України не може бути позбавлений права в будь-який час повернутися в Україну.
Статтею 64 Конституції України визначено, що Конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.
В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Не можуть бути обмежені права свободи, передбачені статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61 62, 63 цієї Конституції.
З викладеного слідує, що право особи на пересування та право вільно залишати територію України, передбачене статтею 33 Конституції України може бути обмежено в умовах воєнного стану із зазначенням строку дії цих обмежень.
Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 “Про введення воєнного стану в Україні у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України”, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України Про правовий режим воєнного стану в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.
В подальшому указами Президента України строк дії режиму воєнного стану неодноразово продовжувався та триває і на час розгляду цієї справи у суді.
У свою чергу, відповідно до пункту 2 Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 Про введення воєнного стану в Україні військовому командуванню (зокрема, Державні прикордонній службі України) разом із Міністерством внутрішніх справ України, іншими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування доручено запроваджувати та здійснювати передбачені Законом України Про правовий режим воєнного стану заходи і повноваження, необхідні для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави.
Відповідно до п. 3 Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 2Про введення воєнного стану в Україні” постановлено, що у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30, 34, 38, 39, 41 44, 53 Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, які передбачені частиною першою статті 8 Закону України Про правовий режим воєнного стану.
Згідно із ст. 1 Закону України “Про правовий режим воєнного стану” від 12.05.2015 року № 389-VIII (в редакції станом на час виникнення спірних відносин, далі - Закон № 389-VIII), воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.
Відповідно до п. 6 ч.1 ст.8 Закону №389-VIII в Україні або в окремих її місцевостях, де введено воєнний стан, військове командування разом із військовими адміністраціями (у разі їх утворення) можуть самостійно або із залученням органів виконавчої влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування запроваджувати та здійснювати в межах тимчасових обмежень конституційних прав і свобод людини і громадянина, а також прав і законних інтересів юридичних осіб, передбачених указом Президента України про введення воєнного стану, такі заходи правового режиму воєнного стану: встановлювати у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, особливий режим в`їзду і виїзду, обмежувати свободу пересування громадян, іноземців та осіб без громадянства, а також рух транспортних засобів.
Згідно із пунктом 8 Порядку встановлення особливого режиму в`їзду і виїзду, обмеження свободи пересування громадян, іноземців та осіб без громадянства, а також руху транспортних засобів в Україні або в окремих її місцевостях, де введено воєнний стан, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29.12.2021 року №1455 (далі Порядок №1455), перетинання державного кордону в пунктах пропуску через державний кордон та пунктах контролю на території, де введено воєнний стан, здійснюється з урахуванням обмежень, встановлених законодавством.
Поряд з цим, правові основи здійснення прикордонного контролю, порядок його здійснення, умови перетинання державного кордону України визначає Закон України “Про прикордонний контроль” від 05.11.2009 року №1710-VI (далі - Закон №1710).
Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 2 Закону №1710 прикордонний контроль державний контроль, що здійснюється Державною прикордонною службою України, який включає комплекс дій і систему заходів, спрямованих на встановлення законних підстав для перетинання державного кордону особами, транспортними засобами і переміщення через нього вантажів.
Прикордонний контроль здійснюється з метою протидії незаконному переміщенню осіб через державний кордон, незаконній міграції, торгівлі людьми, а також незаконному переміщенню зброї, наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів, боєприпасів, вибухових речовин, матеріалів і предметів, заборонених до переміщення через державний кордон.
Відповідно до абз. 1 ч. 3 ст. 6 Закону №1710 пропуск осіб через державний кордон здійснюється уповноваженими службовими особами Державної прикордонної служби України за дійсними паспортними документами, а у передбачених законодавством України випадках також за іншими документами. Пропуск транспортних засобів, вантажів через державний кордон здійснюється після проходження всіх передбачених законом видів контролю на державному кордоні.
Згідно з ч. 4 ст. 6 Закону №1710 прикордонний контроль вважається закінченим після надання уповноваженою службовою особою Державної прикордонної служби України дозволу на перетинання державного кордону особою, транспортним засобом, вантажем або після доведення до відома відповідної особи рішення про відмову у перетинанні державного кордону особою, транспортним засобом, вантажем.
Відповідно до ч. 1 ст. 14 Закону №1710 передбачено, що іноземцю або особі без громадянства, які не відповідають одній чи кільком умовам перетинання державного кордону на в`їзд в Україну або на виїзд з України, зазначеним у частинах першій, третій статті 8 цього Закону, а також громадянину України, якому відмовлено у пропуску через державний кордон при виїзді з України у зв`язку з відсутністю документів, необхідних для в`їзду до держави прямування, транзиту, в передбачених законодавством випадках або у зв`язку з наявністю однієї з підстав для тимчасового обмеження його у праві виїзду за кордон, визначених статтею 6 Закону України Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України, відмовляється у перетинанні державного кордону лише за обґрунтованим рішенням уповноваженої службової особи підрозділу охорони державного кордону із зазначенням причин відмови. Уповноважена службова особа підрозділу охорони державного кордону про прийняте рішення доповідає начальнику органу охорони державного кордону. Таке рішення набирає чинності невідкладно. Рішення про відмову у перетинанні державного кордону оформляється у двох примірниках. Один примірник рішення про відмову у перетинанні державного кордону видається особі, яка підтверджує своїм підписом на кожному примірнику факт отримання такого рішення. У разі відмови особи підписати рішення про це складається акт.
Згідно з ст. 3 Закону України “Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України” від 21.01.1994 року № 3857-XII визначено, що перетинання громадянами України державного кордону України здійснюється в пунктах пропуску через державний кордон України після пред`явлення одного з документів, зазначених у статті 2 цього Закону.
Правила перетинання державного кордону громадянами України затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року №57 (далі - Правила перетинання державного кордону) (у редакції чинній на час виникнення спірних відносин), які визначають порядок перетинання громадянами України державного кордону.
Згідно з п. 2 Правил перетинання державного кордону, у випадках, визначених законодавством, для перетинання державного кордону громадяни крім паспортних документів повинні мати також підтверджуючі документи.
Відповідно до абзаців 1-3 п.2-1 Правил перетинання державного кордону, у разі введення на території України надзвичайного або воєнного стану перетинати державний кордон мають право: особи з інвалідністю за наявності посвідчення, яке підтверджує відповідний статус, або пенсійного посвідчення чи посвідчення, що підтверджує призначення соціальної допомоги відповідно до Законів України “Про державну соціальну допомогу особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю”, “Про державну соціальну допомогу особам, які не мають права на пенсію, та особам з інвалідністю”, в яких зазначено групу та причину інвалідності, або довідки для отримання пільг особами з інвалідністю, які не мають права на пенсію чи соціальну допомогу, за формою, затвердженою Мінсоцполітики (далі - документи, що підтверджують інвалідність); особи, які мають дружину (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю і супроводжують таких дружину (чоловіка) для виїзду за межі України, за наявності документів (їх нотаріально засвідчених копій), що підтверджують родинні зв`язки, інвалідність.
Відповідно до п. 12 Правил перетинання державного кордону визначено що для здійснення прикордонного контролю громадяни подають уповноваженим службовим особам підрозділу охорони державного кордону паспортні, а у випадках, передбачених законодавством, і підтверджуючі документи без обкладинок і зайвих вкладень. Паспортні та підтверджуючі документи громадян, які перетинають державний кордон, перевіряються уповноваженими службовими особами підрозділу охорони державного кордону з метою встановлення їх дійсності та належності громадянину, який їх пред`являє. У ході перевірки документів під час виїзду з України з`ясовується наявність або відсутність підстав для тимчасового обмеження громадянина у праві виїзду за кордон.
Механізм оформлення, виготовлення та видачі документів, що підтверджують призначення особі пенсії Визначено Порядком оформлення, виготовлення та видачі документів, що підтверджують призначення особі пенсії, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 03.11.2017 року № 26-1, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 04.12.2017 року за № 1464/31332 (далі – Порядок № 26-1).
Відповідно до п.1 розділу ІІ Порядку № 26-1, виготовлення пенсійних посвідчень здійснюється на підставі заяви на виготовлення пенсійного посвідчення та таких відомостей:
1) реєстраційного номера облікової картки платника податків або серії та номера паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовилися від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку у паспорті);
2) прізвища, імені та по батькові (за наявності);
3) дати народження;
4) статі;
5) номера особового рахунку;
6) виду пенсії (за віком, по інвалідності, у разі втрати годувальника, за вислугу років);
7) групи, підгрупи, причини інвалідності із зазначенням у відповідних випадках нозологічних форм захворювань;
8) терміну дії посвідчення.
Гідно з п.3 розділу ІІ Порядку № 26-1, відомості про групу, підгрупу, причину інвалідності та строк, на який встановлено інвалідність, зазначаються в посвідченні незалежно від виду призначеної пенсії.
Висновки суду.
З аналізу наведених норм законодавства вбачається, що особи, які мають дружину із числа осіб з інвалідністю і супроводжують таких дружину для виїзду за межі України, мають право на перетин державного кордону в умовах воєнного стану за умови наявності документів (їх нотаріально засвідчених копій), що підтверджують родинні зв`язки та інвалідність. В свою чергу, особи з інвалідністю мають право на перетин державного кордону в умовах воєнного стану за умови наявності посвідчення, яке підтверджує відповідний статус (посвідчення особи з інвалідністю), або пенсійного посвідчення в якому зазначено групу та причину інвалідності. 
Таким чином, Правилами перетинання державного кордону громадянами України встановлено вичерпний перелік документів, які потрібно надати для підтвердження статусу особи з інвалідністю та документи, які підтверджують родинні зв`язки з особою яку супроводжують. 
Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, при проходженні паспортного контролю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 були надані, зокрема, пенсійне посвідчення серії НОМЕР_7 , видане 27.06.2012 року, в якому зазначено наступну інформацію щодо виду пенсії: “По інвалідності загальне захворювання”.
Суд звертає увагу, що посвідчення видане на ім`я ОСОБА_6 .
Як вбачається з матеріалів справи, 12.08.216 року між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 зареєстровано шлюб, що підтверджується свідоцтвом серії НОМЕР_8 , виданого Кіровським районним у місті Дніпропетровську відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області 12.08.2016 року.
Відповідно до графи “Прізвище після державної реєстрації шлюбу дружини ОСОБА_7 ”.
Відповідно до ч.1 ст. 35 Сімейного кодексу України, наречені мають право обрати прізвище одного з них як спільне прізвище подружжя або надалі іменуватися дошлюбними прізвищами.
Суд зазначає, що зміна прізвища тягне за собою ряд обов`язкових правових наслідків, і в першу чергу це стосується необхідності заміни документів після одруження.
Відповідно до роз`яснення Пенсійного фонду України, пенсійне посвідчення підлягає заміні, зокрема, у разі коли відбулися зміни у особистих даних. Отримувач пенсії зобов`язаний повідомити Пенсійний фонд про зміну своїх персональних даних. Для цього слід подати відповідну заяву, до якої додати новий паспорт громадянина України та документ, на підставі якого внесено зміни.
Оте, після зміни прізвища на підставі свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_8 ОСОБА_2 повинна була повідомити Пенсійний фонд про зміну своїх персональних даних та отримати нове посвідчення. 
Крім того суд звертає увагу, що із наданого пенсійного посвідчення серії НОМЕР_7 , виданого 27.06.2012 року не можливо встановити групу інвалідності, оскільки ОСОБА_8 відповідно до довідки до акту огляду МСЕК серії ААБ № 417180 було призначено третю групу інвалідності.
Таким чином, суд дійшов висновку, що під час дослідження пенсійного посвідчення серії НОМЕР_7 від 27.06.2012 року наданого під час проходження паспортного контролю неможливо встановити групу інвалідності.
Також, суд звертає увагу, що ані ОСОБА_1 ані ОСОБА_2 при проходженні паспортного контролю не було надано доказів, які б підтверджували родинні зв`язки між особою яку супроводжують та особою яка супроводжує, а саме свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_8 від 12.08.2016 року.
Щодо посилання ОСОБА_1 та третьої особи, що заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору ОСОБА_2 на те, що Правила перетинання державного кордону громадянами України затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року №57 не містить вимоги про зазначення групи інвалідності в пенсійному посвідченні, суд вважає безпідставними та спростованими під час аналізу положень вищевказаних Правил перетинання державного кордону громадянами України.
Стосовно тверджень позивача про те, що відомості про інвалідність можливо було перевірити за допомогою наданих на перевірку документів, таких як: 
- довідку до акту огляду медико-соціальною експертною комісією серія 12ААД № 090550, згідно якій ОСОБА_2 визначено 2 групу інвалідності, дійсний до 01.10.2025 р.; 
- витяг з рішення експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи № 150/25/2219/В, дата прийняття рішення 15.09.2025 р. № 150/25/2219/Р, згідно якому п. 17.1.5. група інвалідності, яку встановлено – друга (ІІ);
- пенсійне посвідчення № НОМЕР_3 ОСОБА_2 , згідно якому пенсію призначено по інвалідності довічно;
- довідку ІНФОРМАЦІЯ_7 № 5/2441 від 20.08.2025 р., згідно якій ОСОБА_9 . ІНФОРМАЦІЯ_3 , про надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період на підставі п. 11. ч. 1 ст. 23 Закону України “Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію” у зв`язку з тим що має дружину з числа осіб з інвалідністю II групи до 05.11.2025 року.
Суд повторно зазначає, що Правилами перетинання державного кордону громадянами України встановлено вичерпний перелік документів, які потрібно надати для підтвердження статусу особи з інвалідністю, а саме: 
- посвідчення, яке підтверджує статус особи з інвалідністю (посвідчення особи з інвалідністю); 
- або пенсійне посвідчення, в якому зазначено групу та причину інвалідності;
- або посвідчення, що підтверджує призначення соціальної допомоги відповідно до Законів України “Про державну соціальну допомогу особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю”, “Про державну соціальну допомогу особам, які не мають права на пенсію, та особам з інвалідністю” із зазначенням групи та причини інвалідності;
- або довідка для отримання пільг особами з інвалідністю, які не мають права на пенсію чи соціальну допомогу.
Суд зазначає, що довідка до акту огляду медико-соціальною експертною комісією серія 12ААД № 090550, на яку посилається позивач, в матеріалах справи відсутня.
Крім того, суд звертає увагу, що відповідно до п.17.1.5 рішення експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи № 150/25/2219/В від 15.09.2025 року, на яке посилається позивач, зазначено що дата з якої встановлено інвалідність – 01.10.2025 року. Тобто, вказане рішення щодо встановлення другої групи інвалідності ОСОБА_2 набуває чинності саме з 01.10.2025 року, тоді як паспортний контроль позивач проходив 24.09.2025 року.
Враховуючи викладене, суд зазначає, що за результатами дослідження повноти та достатності наданих позивачем документів для виїзду за кордон в умовах воєнного стану, уповноважені особи органу Державної прикордонної служби обґрунтовано виходили з того, що їх сукупність не підтверджує право на перетин державного кордону позивача.
Застосовані щодо позивача підстави відмови у перетині держаного кордону є спеціальними обмеженнями, впровадженими в установленому Конституцією України порядку на період дії воєнного стану.
При цьому варто зазначити, що обмеження певних категорій громадян у праві виїзду за кордон під час дії воєнного стану певною мірою є втручанням у приватне життя особи в розумінні Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Однак, таке втручання у справі, що розглядається, прямо передбачено законом і має абсолютно легітимну мету, а відтак відсутні підстави для висновку про незабезпечення балансу між публічним інтересом суспільства та приватним інтересом Позивача.
За таких обставин оскаржувані рішення про відмову в перетині державного кордону України прийняті уповноваженими службовими особами підрозділу охорони державного кордону в межах та на підставі наданих повноважень, відповідають визначеним у частині другій статті 2 КАС України критеріям, а тому є правомірними.
З урахуванням встановлених обставин, суд дійшов висновку, що рішення № 841 від 24.09.2025 р. про відмову в перетинанні державного кордону України ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , прийняте начальником відділення зв`язку - начальником зв`язку відділу прикордонної служби “ ІНФОРМАЦІЯ_2 ” (тип А) лейтенантом ОСОБА_3 є правомірним та скасуванню не підлягає.
Крім того, суд наголошує, що оскаржувані рішення мають разовий характер і вичерпали свою дію фактом їх виконання, тому у разі пред`явлення особою документів, які надають право на перетин державного кордону на виїзд з України, оскаржувані рішення жодним чином не створять перешкод для такого перетину за наявності на те законних підстав.
Щодо відшкодування матеріальної шкоди в розмірі 28 567,37 грн. та моральної шкоди в розмірі 150 000 грн., суд зазначає наступне.
Статтею 56 Конституції України регламентовано, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Частиною першою статті 22 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) встановлено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.
Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі (пункт 3 частини другої статті 11 ЦК України).
Зобов`язання про відшкодування шкоди - це правовідношення, в силу якого одна сторона (потерпілий) має право вимагати відшкодування завданої шкоди, а інша сторона (боржник) зобов`язана відшкодувати завдану шкоду в повному розмірі.
Приписами статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав; моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Згідно зі статтею 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала:
1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки;
2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт;
3) в інших випадках, встановлених законом.
Згідно з частиною 1 статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.
Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою. Втім, цими нормами не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про стягнення збитків. Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України.
У пункті 32 постанови Великої Палати Верховного Суду від 03 вересня 2019 року у справі № 916/1423/17 (провадження № 12-208гс18) зазначено, що, застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.
Оскільки за результатами розгляду цієї справи, суд дійшов висновку про правомірність оскаржуваного рішення ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) Державної прикордонної служби України, отже підстави для відшкодування матеріальної шкоди в розмірі 28 567,37 грн. у зв`язку із прийняттям рішення № 841 від 24.09.2025 р. про відмову в перетинанні державного кордону України не підлягають задоволенню.
Верховний Суд у постанові від 16.01.2020 року у справі №580/1617/19 зазначив, що сам лише факт порушення прав позивача не може слугувати виключною підставою для стягнення моральної шкоди, оскільки моральна шкода має бути обов`язково аргументована поза розумним сумнівом із зазначенням того, які конкретно дії (бездіяльність) спричинили моральні переживання та наскільки вони були інтенсивними, щоб сягнути рівня страждань.
Позивачем та третьою особою, що заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору ОСОБА_2 не надано суду переконливих доказів на підтвердження понесення ними моральної шкоди.
Враховуючи те, що вирахування грошового еквіваленту відшкодування моральної шкоди знаходиться суто в залежності від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, за відсутності доказів настання в житті позивача таких негативних змін та відповідного їх існування, суд вважає позовні вимоги про стягнення з відповідача моральної шкоди необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.
Частиною 1 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.
Принцип обґрунтованості рішення суб`єкта владних повноважень має на увазі, що рішенням повинне бути прийнято з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), на оцінці усіх фактів та обставин, що мають значення. Європейський Суд з прав людини у рішенні по справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року, вказує, що орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.
Оцінивши кожен доказ, який є у справі щодо його належності, допустимості, достовірності та їх достатності і взаємного зв`язку у сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.
Відповідно до ст.242 КАС України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Розподіл судових витрат.
Згідно з вимогами ст.139 КАС України судові витрати не стягуються.
Керуючись ст.ст.6, 72-73, 77, 132, 139, 143, 241-246, 250-251 КАС України, суд, -
ВИРІШИВ:
1. У задоволенні позову ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) Державної прикордонної служби України, за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Адміністрації Державної прикордонної служби України про визнання протиправним та скасування рішення №841 від 24.09.2025 року – відмовити.
2. У задоволенні позову третьої особи, що заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору ОСОБА_2 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) Державної прикордонної служби України, за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Адміністрації Державної прикордонної служби України про стягнення моральної шкоди – відмовити.

Порядок і строки оскарження рішення визначаються ст.ст.293, 295 КАС України.
Рішення набирає законної сили в порядку і строки, встановлені ст.255 КАС України.

Суддя А.В. Бутенко

.