ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 січня 2026 року	Львів	Справа № 300/4159/25 пров. № А/857/47128/25	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі :

головуючого судді : Кухтея Р.В.,
суддів : Носа С.П., Шевчук С.М.,
з участю секретаря судового засідання : Чупіль Д.Б., 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Головного управління ДПС в Івано-Франківській області на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 21 жовтня 2025 року (ухвалене головуючою-суддею Микитин Н.М., час ухвалення рішення 14 год 28 хв у м. Івано-Франківську, повний текст судового рішення складено 31 жовтня 2025 року) у справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю “Надвірнянська автобаза” до Головного управління ДПС в Івано-Франківській області про визнання протиправним та скасування рішення,

в с т а н о в и в :

Товариство з обмеженою відповідальністю “Надвірнянська автобаза” (далі - ТзОВ “Надвірнянська автобаза”, Товариство, позивач) звернулося в суд із адміністративним позовом до Головного управління ДПС в Івано-Франківській області (далі - ГУ ДПС, контролюючий орган, відповідач), в якому просило визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення (далі - ППР) №012495/0901 від 06.05.2025.
Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 21.10.2025 позовні вимоги були задоволені повністю.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ГУ ДПС подало апеляційну скаргу, в якій через неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи та неправильне застосування норм матеріального права просить його скасувати та ухвалити постанову, якою позовні вимоги задовольнити повністю.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що проведеною перевіркою було встановлено порушення ТзОВ “Надвірнянська автобаза” п.п.230.1.2 п.230.1 ст.230 Податкового Кодексу України (далі - ПК України), в результаті чого не зареєстровано акцизний склад у системі електронного адміністрування пального та спирту етилового у період перевищення обсягів придбання. Вказує, що оскільки позивач не провів реєстрацію акцизного складу в системі електронного адміністрування реалізації пального та спирту етилового, до нього підлягають застосуванню положення п.128-1.2 ст.128-1 ПК України в частині накладення штрафу в розмірі 1000000 грн. Водночас, позивач не надав до контролюючого органу та суду жодних пояснень з приводу відсутності можливості для дотримання правил та норм податкового законодавства, за порушення яких передбачено відповідальність
У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача Гуменюк Б.С. просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, представника відповідача Гавадзина М.В., який підтримав апеляційну скаргу, представника позивача Гуменюка Б.С., який заперечив проти її задоволення, дослідивши наявні по справі матеріали та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, виходячи з наступного.
Як видно з матеріалів справи, Товариство є юридичною особою, 14.03.2013 в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань вчинено запис про проведення державної реєстрації позивача, а також зареєстровано платником податку на додану вартість. Основним видом економічної діяльності ТзОВ “Надвірнянська автобаза” згідно коду КВЕД є 41.10 “організація будівництва будівель (основний)”.
У період 01.01.2020 по 31.12.2024 ТзОВ “Надвірнянська автобаза” не було платником акцизного податку. Товариство має дві ліцензії на право зберігання пального (виключно для потреб власного споживання чи промислової переробки), а саме : №09090414202000102 від 20.02.2020 за адресою : Івано-Франківська обл., м. Надвірна, вул. Майданська, 10 із загальною місткістю резервуарів, що використовуються для зберігання пального 100000 л; №03120414202400072 від 10.04.2024 за адресою : Волинська обл., Ковельський р-н, с. Тур, вул. Лесі Українки, 24 із загальною місткістю резервуарів, що використовуються для зберігання пального 25 000 л.
07.03.2025 ГУ ДПС видало наказ №713-п “Про проведення документальної планової виїзної перевірки ТзОВ “Надвірнянська автобаза”, яким на підставі п.п.20.1.4 п.20.1 ст.20, п.п.75.1.2 п.75.1 ст.75, ст.77, п.82.1 ст.82 ПК України вирішено провести з 18.03.2025 документальну планову виїзну перевірку Товариства за період з 01.01.2020 по 31.12.2024 з метою встановлення своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків та зборів, єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а також дотримання валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами) та яка проводиться на підставі податкових декларацій (розрахунків), фінансової, статистичної та іншої звітності, регістрів податкового та бухгалтерського обліку, ведення яких передбачено законом, первинних документів, які використовуються в бухгалтерському та податковому обліку і пов`язані з нарахуванням і сплатою податків та зборів, виконанням вимог іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на органи державної податкової служби, а також отриманих в установленому законодавством порядку контролюючим органом документів та податкової інформації.
На підставі вищевказаного наказу та направлень від 17.03.2025 за №№1491, 1492, 1493, 1494 посадовими особами контролюючого органу Ю. Осадчуком, О. Бойчук, М. Петровським та Є. Губіним з 18.03.2025 було проведено документальну планову виїзну перевірку ТзОВ “Надвірнянська автобаза” тривалістю 10 робочих днів, щодо своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків, за наслідками якої складено акт документальної планової виїзної перевірки податкового, валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи №8376/09-19-07-02/38554114 від 07.04.2025 “Про результати документальної планової виїзної перевірки ТзОВ “Надвірнянська автобаза” (далі - Акт перевірки), за змістом якого встановлено порушення Товариством вимог п.п.230.1.2 п.230.1 ст.230 ПК України, яке полягало у не реєстрації акцизного складу у системі електронного адміністрування пального та спирту етилового у період перевищення обсягів придбання.
Не погоджуючись з висновками Акту перевірки в частині п.5 висновків, які стосуються не реєстрації акцизного складу, платник податків 18.04.2025 подав заперечення до ГУ ДПС в Івано-Франківській області, в якому вказав про отримання 70 405,00 л дизельного палива у паливні баки транспортних засобів та 25 000,00 л для використання асфальтозмішувальної установки MARINI. До заперечення долучено паливно-роздавальні відомості, видаткові накладні, накладні на відпуск та витяг з технічного паспорту мобільної асфальтозмішувальної установки.
Згідно відповіді на заперечення ГУ ДПС в Івано-Франківській області №6110/6/09-19-07-02-06 від 05.05.2025 відмовило Товариству у задоволенні заперечення, а висновок акту перевірки залишено без змін.
У подальшому відповідачем було сформовано ППР №012495/0901 від 06.05.2025, яким до Товариства застосовано штрафні (фінансові) санкції (штраф) на суму 1 000 000,00 грн.
Вважаючи протиправним оспорюване ППР, Товариство звернулося до адміністративного суду з вимогою про його скасування.
Задовольняючи позовні вимоги у повному обсязі, суд першої інстанції виходив з того, що контролюючий орган не довів наявності у Товариства порушень вимог п.п.230.1.2 п.230.1 ст.230 ПК України, оскільки Товариство на час перевірки не було розпорядником акцизного складу з огляду на отримання пального протягом перевіряємого періоду, що не перевищує 1000 куб.м. Суд дійшов висновку, що зберігання Товариством пального у кількості 889978,21 л, не підпадає під поняття “акцизний склад” і, відповідно, такий не потрібно реєструвати в системі електронного адміністрування реалізації пального та спирту етилового.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх вірними та такими, що ґрунтуються на правильному застосуванні норм матеріального права та з дотриманням норм процесуального права, а також при повному, всебічному та об`єктивному з`ясуванні всіх обставин, що мають значення для справи, виходячи з наступного.
Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, порядок їх адміністрування, права та обов`язки платників податків, компетенція контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулюються ПК України.
Стаття 230 ПК України, за порушення підпункту 230.1.2 пункту 230.1 якої Товариство було притягнуто до відповідальності, міститься у Розділі VI ПК “Акцизний податок”.
Стаття 230 ПК України має назву “Акцизні склади” та передбачає, що акцизні склади та акцизні склади пересувні утворюються з метою підвищення ефективності роботи із запобігання та боротьби з незаконним виробництвом і обігом спирту етилового, горілки та лікеро-горілчаних виробів, пального, посилення контролю за повнотою та своєчасністю надходження до бюджету акцизного податку.
Відповідно до п.п.230.1.2 п.230.1 ст.230 ПК України, платники податку - розпорядники акцизних складів зобов`язані зареєструвати усі акцизні склади - в системі електронного адміністрування реалізації пального та спирту етилового (б).
Стаття 14 ПК України містить визначення понять, зокрема, і таких як “платник податку”, “розпорядник акцизного складу”, “акцизний склад”.
Так, відповідно до п.п.14.1.187, 14.1.224, 14.1.6 п.14.1 ст.14 ПК України, під податком, платником податку для цілей розділу VI цього Кодексу (в якому і міститься стаття 230 ПК України) мається на увазі акцизний податок, платник акцизного податку; розпорядник акцизного складу - суб`єкт господарювання, який одержав ліцензію на право виробництва спирту етилового, алкогольних напоїв, зареєстрований платником акцизного податку, або суб`єкт господарювання - платник акцизного податку, який здійснює виробництво, оброблення (перероблення), змішування, розлив, навантаження-розвантаження, зберігання, реалізацію пального на акцизному складі та має документи, що підтверджують право власності або користування приміщеннями та/або територією, що відносяться до акцизного складу; акцизний склад це : а) спеціально обладнані приміщення на обмеженій території (далі - приміщення), розташовані на митній території України, де під контролем постійних представників контролюючого органу розпорядник акцизного складу провадить свою господарську діяльність шляхом вироблення, оброблення (перероблення), змішування, розливу, пакування, фасування, зберігання, одержання чи видачі, а також реалізації спирту етилового, горілки та лікеро-горілчаних виробів; б) приміщення або територія на митній території України, де розпорядник акцизного складу провадить свою господарську діяльність шляхом вироблення, оброблення (перероблення), змішування, розливу, навантаження-розвантаження, зберігання, реалізації пального.
Аналізуючи зміст приведених вище норм, колегія суддів зазначає, що для притягнення до відповідальності суб`єкта господарювання за порушення, визначене п.п.230.1.2 п.230.1 ст.230 ПК України, необхідно встановити сукупність певних обставин, зокрема, що такий суб`єкт господарювання : 1) є платником акцизного податку; 2) є розпорядником акцизного складу, тобто, - або суб`єктом господарювання, який одержав ліцензію на право виробництва спирту етилового, алкогольних напоїв, зареєстрований платником акцизного податку, - або суб`єктом господарювання - платником акцизного податку, який здійснює виробництво, оброблення (перероблення), змішування, розлив, навантаження-розвантаження, зберігання, реалізацію пального на акцизному складі та має документи, що підтверджують право власності або користування приміщеннями та/або територією, що відносяться до акцизного складу; 3) не зареєстрував такий акцизний склад в системі електронного адміністрування реалізації пального та спирту етилового.
Колегія суддів наголошує, що саме за встановлення цих обставин у їх сукупності, суб`єкт господарювання повинен нести відповідальність у вигляді штрафних фінансових санкцій за порушення п.п.230.1.2 п.230.1 ст.230 ПК України.
При цьому, обов`язок реєстрації акцизного складу належить суб`єкту господарювання платнику акцизного податку, господарською діяльністю якого є оброблення (перероблення), змішування, розлив, навантаження-розвантаження, зберігання, реалізація пального на акцизному складі і який є розпорядником акцизного складу.
За змістом Акта перевірки, висновки про порушення Товариством п.230.1 ст.230 ПК України (щодо непроведення реєстрації акцизного складу) ґрунтуються на тому, що за даними Єдиного реєстру акцизних накладних за 2024 рік позивач отримав від постачальників для потреб власного споживання дизельне паливо в кількості 1055533,30 л (без урахування обсягу пального, отриманого через паливороздавальні колонки в місцях роздрібної торгівлі пальним, на які отримано відповідні ліцензії), що перевищує 1000 куб.м, тобто 1055,5 куб.м (1000 літрів = 1 куб.м) за адресами : Івано-Франківська обл., м. Надвірна, вул. Майданська, 10 - 77135,210 л та Волинська обл., Ковельський р-н, с. Тур, вул. Лесі Українки, 24 - 277653,000 л.
Контролюючий орган дійшов висновку, що місце зберігання пального підпадає під визначення акцизного складу згідно п.п.14.1.6 п.14.1 ст.14 ПК України.
Таким чином, не зважаючи на перевищення граничного обсягу придбання пального, у суб`єкта господарювання може не бути акцизного складу і відповідно він не може бути його розпорядником.
Для оцінки наявності в діях суб`єкта господарювання складу правопорушення у вигляді здійснення діяльності зі зберігання пального без реєстрації акцизного складу, з`ясуванню підлягали такі обставини, а саме : місце та спосіб зберігання пального; мета придбання пального; технічні характеристики використаних для цього споруд (обладнання, ємностей); обсяги споживання, закупівлі та обставини використання пального.
Натомість, у цій справі відповідачем не встановлено та не доведено, що позивач використовував отримане пальне не виключно для потреб власного споживання і що він здійснював операції з реалізації та зберігання пального іншим особам.
Судом першої інстанції вірно встановлено, що у позивача є в користуванні великовантажна автомобільна техніка у кількості 15 штук (екскаватори, бульдозери, автокрани) відповідно до свідоцтв про реєстрацію.
З матеріалів справи видно, що у межах основного виду діяльності позивач придбавав у ТзОВ “ПЕТРОЛ ПАРТНЕР”, ТзОВ “УКРПАЛЕТСИСТЕМ”, ТзОВ “ОЛЕУМ ПЛЮС”, ТзОВ “МАРСАШ”, ТзОВ “ОККО-ЕКСПРЕС”, ТзОВ “ІНВЕСТ ЕНЕРГО ТРЕЙДІНГ” та ТзОВ “ФОРСАЖ ЕНЕРДЖІ КОМПАНІ” пальне у значних обсягах, що підтверджується акцизними накладними.
Однак, частину обсягу пального, отриманого протягом 2024 року за адресою : Волинська обл., Ковельський р-н, с. Тур, вул. Лесі Українки, 24, Товариство не зберігало в резервуарі, а заливало безпосередньо в баки вантажних транспортних засобів марок “MAN”, “VOLVO” та іншої будівельної техніки, яка використовувалась на об`єктах будівництва у Волинській області. 
Вказана обставина підтверджується, зокрема, паливо-заправними відомостями.
Як підтверджується відомостями з інформації вказаної у паливо-заправних відомостях, у період з 11.04.2024 по 04.11.2024 частину придбаного пального з автоцистерн у Волинській області зливалось безпосередньо в паливні баки автомобілів із зазначенням їх державних номерних знаків, що використовуються позивачем для здійснення власної господарської діяльності, а решту в ємність для зберігання пального місткістю 25 000 л. 
Колегія суддів зазначає, що згідно паливо-заправних відомостей, кількість літрів пального, залитого в баки за адресою : Волинська обл., Ковельський р-н, с.Тур, вул. Лесі Українки, 24, складає 70 405,00 л.
Вказані обставини обставини вказують на те, що Товариство не здійснювало операції з реалізації пального (у тому числі з його зберігання) у місцях зберігання, на які має ліцензії, в тих обсягах, в яких він отримав пальне згідно відомостей Єдиного реєстру акцизних накладних.
Пальне, яке не зберігалося та не транспортувалося у паливоцистернах і не потрапляло у місця зберігання під час приймання поставленого пального, а зливалося з транспорту постачальника транзитом через паливозаправники у баки транспортних засобів, не може враховуватися при визначенні встановлених законом обсягів одержаного пального у звітний період (календарний рік) та облікованого у місці зберігання пального.
Верховний Суд у постанові від 13.07.2022 по справі №420/14724/20 виснував, що обсяг пального, заправленого у паливний бак як ємність для зберігання пального безпосередньо в транспортному засобі або технічному обладнанні, пристрої, не враховується до обсягу отриманого пального в ємності для навантаження - розвантаження та зберігання пального у розумінні п.п.14.1.6 п.14.1 ст.14 ПК України.
Таким чином, суд першої інстанції вірно вважав, що висновки відповідача в акті перевірки не відповідають фактичним обставинам справи, є передчасними без проведення перевірки усіх місць зберігання пального.
Єдиним способом, на підставі якого відповідач встановлював наявність зберігання позивачем пального, були відомості Єдиного реєстру акцизних накладних про отримання пального у 2024 році. Зазначені відомості не є достатніми доказами підтвердження того, що позивач фактично здійснював операції з реалізації пального та того, що місця зберігання пального є акцизними складами. Акцизні накладні свідчать лише про факт придбання (купівлі) пального, яке позивач використовував у власній господарській діяльності. 
В акті перевірки контролюючим органом не зазначено про здійснення інвентаризації пального на зберіганні, зняття залишків товарно-матеріальних цінностей. Посилаючись виключно на дані Єдиного реєстру акцизних накладних, надані до перевірки накладні, відповідач не встановив на момент проведення контрольного заходу факт зберігання позивачем пального за вказаний в акті період з перевищенням встановленого ліміту.
Суд першої інстанції слушно зауважив, що пальне, яке не зберігалося та не транспортувалося у паливоцистернах і не потрапляло у місця зберігання під час приймання поставленого пального, а зливалося з транспорту постачальника транзитом через паливозаправники у баки транспортних засобів, не може враховуватися при визначенні встановлених законом обсягів одержаного пального у звітний період (календарний рік) та облікованого у місці зберігання пального.
Крім того, висновки акту перевірки про кількість пального за місцем зберігання Товариства протягом 2024 року є поверхневими, зробленими лише на підставі аналізу акцизних накладних, які зареєстровані в Єдиному реєстрі акцизних накладних, видаткових накладних, товарно-транспортних накладних на відпуск нафтопродуктів, тобто документів, що свідчать про прихід пального.
Під час перевірки не досліджувались обставини отримання пального, його розвантаження, як саме воно отримувалось, чи заливалось і у якій кількості, чи у паливні баки транспортних засобів, чи була можливість, і в якій кількості, і протягом якого періоду часу заливати пальне у паливні баки транспортних засобів, які перебували у користуванні Товариства. Тобто, обставини зберігання пального, які відповідно до отриманої Товариством ліцензії на зберігання пального, були обов`язкові для з`ясування, питання про те, чи можна віднести місце зберігання Товариства до акцизного складу, не досліджувались контролюючим органом та в акті фактичної перевірки не встановлені.
Стосовно доводів позивача про помилкове обрахування контролюючим органом отриманого Товариством об`єму пального у розмірі 1055533,30 л та наявності підстав для виключення 25 000 л дизельного палива, використаного у роботі асфальтозмішувальної установки MARINI, суд вірно зазначив, що технологічний паливний бак (котельня), який є невід`ємною технологічною частиною асфальтобетонного заводу, не може розглядатися як самостійний чи незалежний агрегат, що забезпечує виключно схоронність пального, його основною функцією є забезпечення технологічного процесу функціонування асфальтобетонного заводу (у пальниках - для отримання гарячого повітря) і у разі заправлення технологічного паливного баку (котельні) з автоцистерни та відсутності можливості перекачки пального з нього в інші ємності чи відвантажити іншим споживачам, поміщення пального в такий бак (котельню) не є окремим видом діяльності зі зберігання пального, який передбачає повернення пального із такої ємності, в тому числі для власного споживання, внаслідок чого у ТзОВ “Надвірнянська автобаза” відсутній обов`язок реєструвати акцизний склад у Системі електронного адміністрування реалізації пального.
Колегія суддів зазначає, що Товариство використовує мобільну асфальтозмішувальну установку марки “MARINI BE TOVER ECO 2000P”, потужністю 160 т/год, за адресою : Івано-Франківська обл., м. Надвірна, вул. Майданська, 10.
Згідно технічного паспорту на асфальтобетонний завод “MARINI BE TOVER ECO 2000P”, такий складається із агрегату живлення холодних матеріалів та сушильного барабану і пальника , які використовують паливо - дизель + газ.
Більше того, у Товариства наявні атестати виробництва №АВ.ВА.187-23, №АВ.ВА.185-24 за період з 22.06.2023 по 09.07.2025, які засвідчують стан виробництва асфальтобетонних сумішей, щебенево-мастикових асфальтобетонних сумішей, асфальтобетонних сумішей на основі бітумів, модифікованих полімерами, сумішей бітумомінеральних дорожніх та чорного щебеню на АБЗ “MARINI BE TOVER ECO 2000P” за адресою : Івано-Франківська обл., м. Надвірна, вул. Майданська, 10.
Колегія суддів враховує, що згідно паливо-роздавальної відомості за вересень 2024 року АБЗ придбане дизельне пальне у кількості 25 000 л використано для роботи АБЗ “MARINI BE TOVER ECO 2000Р”.
Отже, з урахуванням згаданої вище норми п.п.14.1.6 п.14.1 ст.14 ПК України свідчить про те, що обсяг пального, який заправлений у паливний бак як ємність для зберігання пального безпосередньо в транспортному засобі або технічному обладнанні, пристрої не враховується до обсягу отриманого пального для навантаження-розвантаження та зберігання пального.
Отже, в обсязі встановлених у цій справі фактичних обставин, описаних вище, зважаючи на їхній зміст та юридичну природу, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про протиправність оспорюваного рішення та наявності підстав для його скасування.
Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України та ст.17 Закону України “Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини”, суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського Суду з прав людини (далі – ЄСПЛ) як джерела права.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, судом апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив ЄСПЛ у справі “Проніна проти України” (рішення від 18.07.2006). 
Зокрема, у пункті 23 рішення ЄСПЛ зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи, що і зроблено апеляційним судом переглядаючи рішення суду першої інстанції, аналізуючи відповідні доводи скаржника.
Так, у рішенні від 10.02.2010 у справі “Серявін та інші проти України” ЄСПЛ наголосив на тому, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі “Руїс Торіха проти Іспанії” (RuizTorija v. Spain) від 09.12.1994). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі “Суомінен проти Фінляндії” (Suominen v. Finland) від 01.07.2003). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі “Гірвісаарі проти Фінляндії” (Hirvisaari v. Finland) від 27.09.2001).
Інші зазначені в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.
Згідно ст.316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване рішення ухвалене відповідно до норм матеріального та процесуального права, а висновки суду першої інстанції ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному з`ясуванні всіх обставин, що мають значення для справи, які не спростовані доводами апеляційної скарги, у зв`язку з чим відсутні підстави для її задоволення.

Керуючись ст.ст. 308, 311, 315, 316, 321, 325, 328, 329 КАС України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС в Івано-Франківській області залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 21 жовтня 2025 року по справі №300/4159/25 - без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя	 	Р. В. Кухтей 	
судді	 	С. П. Нос 	
 	 	С. М. Шевчук  	
Повне судове рішення складено 05.02.26