ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 грудня 2025 року
м. Київ

справа № 398/4667/24
провадження № 61-6343св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Ситнік О. М. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Фаловської І. М.

розглянув у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 13 листопада 2024 року в складі судді Петренко С.Ю. та постанову Кропивницького апеляційного суду від 05 березня 2025 року в складі колегії суддів Карпенка О. Л., Мурашка С. І., Чельник О. І.

в справі за позовом ОСОБА_1 до приватного нотаріуса Олександрійського міського нотаріального округу Хоменка Володимира Юрійовича про припинення обтяження нерухомого майна та припинення іпотеки та

ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог 

У вересні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до приватного нотаріуса Олександрійського міського нотаріального округу Хоменка В. Ю. про припинення обтяження нерухомого майна, припинення іпотеки шляхом вилучення запису в Державному реєстрі іпотек, номер запису про іпотеку.

Вимоги позивача обґрунтовано тим, що 19лютого 2007 року між ним та Закритим акціонерним товариством Комерційним банком «ПривтаБанк» (далі - ЗАТ КБ «ПриватБанк») укладено кредитний договір № KGALGK01582004 строком до 18 лютого 2024 року. Цього ж дня в забезпечення виконання позичальником зобов`язань за вказаним договором укладено договір іпотеки № KGALGK01582004 про передачу в іпотеку будинку, який належить позивачу на праві приватної власності, за адресою:    АДРЕСА_1 . Відомості про іпотеку та заборону відчуження предмета іпотеки були внесені нотаріусом до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек та Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, а саме реєстраційний номер іпотеки 4519718 від 19 лютого 2007 року; номер запису про обтяження 15256 від 19 лютого 2007 року, реєстратор Олександрійський міський нотаріальний округ приватний нотаріус Хоменко В. Ю.
Позивач вказував, що в пункті 7.1 кредитного договору зазначений кінцевий термін кредиту - 18 лютого 2024 року, а в пункті 30 договору іпотеки передбачено, що термін дії цього договору - до повного виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором та всіма додатковими угодами до нього. Договір іпотеки фактично не містить умови про строк його дії, а тому, зважаючи на похідний характер іпотеки від основного зобов`язання, строк дії договору іпотеки закінчився одночасно з строком дії договору кредиту, тобто 18 лютого 2024 року. У зв`язку із цим іпотека припинилася.
За таких обставин він звернувся до приватного нотаріуса Олександрійського міського нотаріального округу Хоменка В. Ю. з повідомленням щодо припинення договору іпотеки від 19 лютого 2007 року № KGALGK01582004 та просив припинити іпотеку в Державному реєстрі іпотек та припинити обтяження нерухомого майна.
08 квітня 2024 року нотаріус відмовив у знятті заборони на відчуження предмету іпотеки через те, що він не надав доказів виконання забезпеченого іпотекою зобов`язання, а строк дії договору іпотеки не припинився.
Позивач вважав, що відмова приватного нотаріуса Хоменка В. Ю. у вчиненні нотаріальної дії є незаконною.
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
13 листопада 2024 року рішенням Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
05 березня 2025 року постановою Кропивницького апеляційного суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області
від 13 листопада 2024 року залишено без змін.
Судові рішення мотивовані тим, що в порядку цивільного судочинства розглядаються вимоги про оскарження дій нотаріуса лише у разі відсутності спору про право між учасниками цивільних правовідносин. Вимоги про припинення іпотеки та зняття заборони на відчуження нерухомого майна з виключенням відомостей з відповідних реєстрів вирішуються в справі, в якій розглядається матеріально-правовий спір між іпотекодавцем та іпотеко-держателем, а не у справі за позовом до нотаріуса. Лише за відсутності спору між іпотекодавцем та іпотекодержателем та у зв`язку із нотаріальною помилкою у суді підлягає вирішенню спір між іпотекодавцем та нотаріусом. Приватний нотаріус Олександрійського міського нотаріального округу Хоменко В. Ю. є неналежним відповідачем так, як спір виник між іпотекодержателем та іпотекодавцем (АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 ). 
Крім того, з відзиву відповідача на позовну заяву та відомостей Єдиного державного реєстру судових рішень відомо, що в березні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до АТ КБ «ПриватБанк» про припинення іпотеки та припинення обтяження шляхом вилучення записів у Державному реєстрі іпотек та Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна. Свої вимоги він мотивував тим, що у зв`язку із пред`явленням банком до нього вимоги від 15 червня 2012 року про дострокове повернення заборгованості кредитний договір та договір іпотеки припинилися. Рішенням Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 08 серпня 2024 року в справі № 398/1335/24 у задоволенні позову відмовлено.
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
12 травня 2025 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 13 листопада 2024 року та постанову Кропивницького апеляційного суду від 05 березня 2025 року, в якій просить їх скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову. 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
Касаційна скарга мотивована тим, що суди не врахували правові висновки, викладені в постановах Верховного Суду від 25 квітня 2019 року в справі  № 540/406/19, від 22 травня 2019 року в справі № 640/7778/18, від 17 березня 2021 року в справі № 761/36415/18, від 18 січня 2023 року в справі  № 711/3792/21, про те, що закриття провадження в справі можливе за умови, що рішення, яке набрало законної сили, є тотожним позову, який розглядається, або збігаються сторони, предмет і підстави позову. 
Відповідно до статті 74 Закону України від 02 вересня 1993 року № 3425-ХІІ «Про нотаріат» (далі - Закон про нотаріат) нотаріус знімає заборону відчуження нерухомого майна у зв`язку із припиненням іпотечного договору, на підставі якого було накладено заборону відчуження. в пункті 7.1 кредитного договору зазначений кінцевий термін кредиту - 18 лютого 2024 року, а в пункті 30 договору іпотеки передбачено, що термін дії цього договору - до повного виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором та всіма додатковими угодами до нього. Договір іпотеки фактично не містить умови про строк його дії, а тому, зважаючи на похідний характер іпотеки від основного зобов`язання, строк дії договору іпотеки закінчився одночасно зі строком дії договору кредиту, тобто 18 лютого 2024 року. У зв`язку із цим іпотека припинилася. З метою припинення іпотеки та зняття заборони відчуження будинку він і звернувся до приватного нотаріуса. У вчиненні нотаріальної дії йому відмовлено, тому він оспорив це до суду. Тому нотаріус є належним відповідачем. Суди застосували попередню редакцію статті 74 Закону про нотаріат, яка втратила чинність. 
Він не отримував відзив на позов, однак суд посилається на доводи відзиву в рішенні. 
Відповідно до довідки Національного банку України в нього відсутня заборгованість перед банками України, тому наявні підстави для припинення іпотеки. 
Позиція інших учасників справи
Відзив на касаційну скаргу не надходив. 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
19 лютого 2007 року АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 уклали кредитний договір № KGALGK01582004, за умовами якого позичальник отримав грошові кошти в сумі 35 000,00 доларів США на термін до 18 лютого 2024 року й зобов`язався повернути кредит і сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строк та в порядку, встановлених кредитним договором.
Того ж дня між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 був укладений договір іпотеки № KGALGK01582004, предметом якого є надання в іпотеку будинку на АДРЕСА_1 у забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_1 за кредитним договором від 19 лютого 2007 року № KGALGK01582004. 
02 березня 2020 року рішенням Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області в справі № 398/2899/19 відмовлено в задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором. Також відмовлено в задоволені зустрічного позову ОСОБА_1 про припинення правовідносин за кредитним договором, договором іпотеки, вилучення запису про іпотеку та припинення заборони на нерухоме майно. Постановою Кропивницького апеляційного суду від 01 липня 2020 року рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 02 березня 2020 року залишено без змін. 
Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 17 листопада 2020 року, на нерухоме майно, а саме: житловий будинок загальною площею 173,1 кв. м, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та земельну ділянку площею 822,1 кв. м, власником яких є ОСОБА_1 , а іпотекодержателем - АТ КБ «ПриватБанк» встановлено іпотеку та накладено заборону.
26 березня 2024 року ОСОБА_1 звернувся до приватного нотаріуса Олександрійського міського нотаріального округу Хоменка В. Ю. із заявою про припинення договору іпотеки № KGALGK01582004.
08 квітня 2024 року приватний нотаріус Олександрійського міського нотаріального округу Хоменко В. Ю. надав позивачу відповідь про те, що зняття заборони відчуження предмету іпотеки нотаріусом є нотаріальною дією, для зняття заборони нотаріусу необхідно надати документи, повідомлення банку про погашення позивачем кредитного договору. У зв`язку з тим, що ОСОБА_1 не надав документів, то зняти заборону відчуження на предмет іпотеки у нотаріуса немає підстав.
Позиція Верховного Суду
Касаційне провадження в справі відкрито з підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).
Згідно з пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставою касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.
Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду вивчив матеріали справи, перевірив доводи касаційної скарги та виснував, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права 
Відповідно до частин першої та другої статті 509 Цивільного кодексу (далі - ЦК) України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього кодексу (частина друга статті 509 ЦК України). Однією з таких підстав є договори (пункт 1 частини другої статті 11 ЦК України).
Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Підстави припинення зобов`язань викладені у главі 50 ЦК України. Зокрема, статтею 598 ЦК України встановлено, що зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.
Указаною главою визначено, що підставами припинення зобов`язання можуть бути: припинення зобов`язання виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України), припинення зобов`язання переданням відступного (стаття 600 ЦК України), припинення зобов`язання зарахуванням зустрічних вимог (стаття 601 ЦК України), зарахування у разі заміни кредитора (стаття 603 ЦК України), домовленість сторін (стаття 604 ЦК України), прощення боргу (стаття 605 ЦК України), поєднання боржника і кредитора в одній особі (стаття 606 ЦК України), припинення зобов`язання неможливістю його виконання (стаття 607 ЦК України), смерть боржника, якщо зобов`язання є нерозривно пов`язаним з його особою і у зв`язку з цим не може бути виконане іншою особою (стаття 608 ЦК України), припинення зобов`язання ліквідацією юридичної особи (боржника або кредитора), крім випадків, коли законом або іншими нормативно-правовими актами виконання зобов`язання ліквідованої юридичної особи покладається на іншу юридичну особу (стаття 609 ЦК України).
Виконання зобов`язання може забезпечуватися заставою (частина перша статті 546 ЦК України).
Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (частина перша статті 575 ЦК України).
Поняття іпотеки деталізує абзац третій статті 1 Закону України від 05 червня 2003 року № 898-IV«Про іпотеку» (далі - Закон про іпотеку), який визначає, що іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. 
Іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (частина п`ята статті 3, абзаци другий і сьомий частини першої статті 17 Закону про іпотеку, пункт 1 частини першої і речення друге цієї частини статті 593 ЦК України).
За належного виконання у повному обсязі забезпеченого іпотекою основного зобов`язання за кредитним договором припиняється як це зобов`язання, так і зобов`язання за договором іпотеки, які є похідними від основного зобов`язання (постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року в справі № 522/407/15-ц та від 27 березня 2019 року в справі № 711/4556/16).
Відповідно до статті 74 Закону про нотаріат нотаріус знімає заборону відчуження нерухомого майна (майнових прав на нерухоме майно), об`єктів незавершеного будівництва, майбутніх об`єктів нерухомості, права на які підлягають державній реєстрації, частки у праві власності на таке майно у зв`язку із: повідомленням кредитора (позикодавця) про погашення позики (кредиту); припиненням, розірванням іпотечного договору, договору застави, ренти, довічного утримання (догляду), спадкового договору, іншого договору, на підставі якого було накладено заборону відчуження; смертю відчужувача за договором довічного утримання (догляду), спадковим договором або смертю другого з подружжя, що уклали спадковий договір; смертю другого з подружжя, яке склало спільний заповіт подружжя; відчуженням майна, переданого під виплату ренти; спливом строку, на який накладено заборону відчуження; рішенням суду; судовим рішенням про скасування рішення суду про оголошення фізичної особи померлою, про скасування рішення суду про позбавлення батьків дитини батьківських прав або відібрання дитини без позбавлення батьківських прав; зверненням органів опіки та піклування про усунення обставин, що обумовили накладення заборони відчуження майна дитини; в інших випадках, встановлених законодавством. Нотаріус знімає заборону відчуження рухомого майна у випадках, встановлених законодавством.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 28 листопада 2018 року в справі № 490/5986/17-ц (у контексті вирішення питання юрисдикційності спору з державним реєстратором чи щодо оскарження дій державного реєстратора) сформулювала правовий висновок про те, що якщо позивач оскаржує дії державного реєстратора щодо розгляду його заяви у контексті статті 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», і цей спір не стосується речових прав чи обмежень на нерухоме майно третіх осіб, такий спір є публічно-правовим і підлягає розгляду у порядку адміністративного судочинства. Якщо позивачем оскаржуються дії державного реєстратора щодо вчинення їх за заявами третьої особи, тобто стосуються правовідносин, які виникли чи виникають між державним реєстратором і іншою, відмінною від позивача, особою, вбачається спір про право між позивачем та іншою особою щодо нерухомого майна, який повинен розглядатися у порядку цивільного чи господарського судочинства, залежно від суб`єктного складу сторін, та є за своєю природою приватноправовим спором.
Тому колегія суддів погоджується з висновками апеляційного суду про те, що право на оскарження нотаріальної дії може бути реалізоване у тому випадку, якщо звернення з такою вимогою може призвести до відновлення порушеного права або інтересу безвідносно до дослідження правомірності дій інших осіб. 
У цій справі вимоги про припинення іпотеки та зняття заборони на відчуження нерухомого майна з виключенням відомостей з відповідних реєстрів стосуються спору між іпотекодавцем та іпотекодержателем, а не між іпотекодавцем та нотаріусом, з огляду на таке. 
02 березня 2020 року рішенням Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області в справі № 398/2899/19 відмовлено в задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором. Також відмовлено в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 про припинення правовідносин за кредитним договором, договором іпотеки, вилучення запису про іпотеку та припинення заборони на нерухоме майно. Постановою Кропивницького апеляційного суду від 01 липня 2020 рокурішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 02 березня 2020 року залишено без змін. 
У наведеній справі № 398/2899/19 суди встановили, що узв`язку із порушенням умов договору банк звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки. Рішенням Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 18 вересня 2013 року в справі № 1118/9927/12 позов задоволено частково. В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 19 лютого 2007 року № KGALGK01582004, що становить 43 106,22 доларів США і складає 344 418,70 грн, звернуто стягнення на будинок та земельну ділянку, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом продажу вказаного предмета іпотеки АТ КБ «ПриватБанк». 
Також у березні 2024 року ОСОБА_1 звертався до суду з позовом до АТ КБ «ПриватБанк» про припинення іпотеки та припинення обтяження шляхом вилучення записів у Державному реєстрі іпотек та Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна. Свої вимоги він мотивував тим, що у зв`язку із пред`явленням банком до нього вимоги від 15 червня 2012 року про дострокове повернення заборгованості кредитний договір та договір іпотеки припинилися. Рішенням Олександрійський міськрайонний суд Кіровоградської області від 08 серпня 2024 року в справі № 398/1335/24, яке набрало законної сили 17 вересня 2024 року, у задоволенні позову відмовив.
Відмова в позові про припинення іпотеки в справі № 398/1335/24 мотивована судом тим, що  ОСОБА_1 не надано суду доказів щодо припинення в порядку, передбаченому чинним законодавством України, його зобов`язань перед АТ КБ «ПриватБанк» за кредитним договором та договором іпотеки. Рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 18 вересня 2013 року в справі № 1118/9927/12 про звернення стягнення на предмет іпотеки станом на 29 квітня 2024 року не виконано.
Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (частина четверта статті 82 ЦПК України). 
ОСОБА_1 був учасником справ № 1118/9927/12 (про звернення стягнення на предмет іпотеки), № 398/2899/19 (про відмову в задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором та відмову в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 про припинення правовідносин за кредитним договором, договором іпотеки) й № 398/1335/24 (про відмову ОСОБА_1 у припиненні іпотеки та обтяження), тому стосовно нього встановлені в цих справах обставини є преюдиційними. 
Безпідставними є посилання заявника на те, що суди не врахували правові висновки, викладені в постановах Верховного Суду від 25 квітня 2019 року в справі № 540/406/19, від 22 травня 2019 року в справі № 640/7778/18, про те, що закриття провадження в справі можливе за умови, що рішення, яке набрало законної сили, є тотожним позову, який розглядається, або збігаються сторони, предмет і підстави позову, адже в цій справі провадження не закрито. 
З урахуванням встановлених обставин між   ОСОБА_1  та АТ КБ «ПриватБанк» існує спір щодо виконання рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 18 вересня 2013 року в справі № 1118/9927/12 про звернення стягнення на предмет іпотеки, що свідчить про те, що припинення договору іпотеки є оспорюваним питанням, яке підлягає вирішенню між іпотекодавцем та іпотекодержателем. 
Вимоги позивача до приватного нотаріуса Олександрійського міського нотаріального округу Хоменка В. Ю. про припинення обтяження нерухомого майна, припинення іпотеки шляхом вилучення запису в Державному реєстрі іпотек, номер запису про іпотеку не пов`язані виключно із спором щодо законності реєстраційних дій між заявником та державним реєстратором, який вчиняє такі дії. 
Відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього.
Найчастіше під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов`язаними за вимогою особами.
Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї обставини є підставою для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Для визнання відповідача неналежним, крім названої обставини, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Визнати відповідача неналежним суд може тільки в тому випадку, коли можливо вказати на особу, що повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача.
Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Водночас встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.
Пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в позові.
Вказаний правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року в справі № 523/9076/16-цта неодноразово підтримано Верховним Судом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
Касаційна скарга мотивована також тим, що суди не врахували правові висновки, викладені в постановах Верховного Суду від 17 березня 2021 року в справі № 761/36415/18, від 18 січня 2023 року в справі № 711/3792/21. 
Для касаційного перегляду справи з підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України, наявності самих лише висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у певній справі недостатньо, обов`язковою умовою для касаційного перегляду судового рішення є подібність правовідносин у справі, в якій Верховний Суд зробив висновки щодо застосування норми права, з правовідносинами у справі, яка переглядається, а судом вона (норма права) застосована без урахування такого висновку.
Саме лише цитування у постанові Верховного Суду норми права також не є його правовим висновком про те, як саме повинна застосовуватися норма права у подібних правовідносинах.
Неврахування висновку Верховного Суду щодо застосування норми права, зокрема, має місце тоді, коли суд нижчої інстанції, посилаючись на норму права, застосував її інакше (не так, в іншій спосіб витлумачив тощо), ніж це зробив Верховний Суд в іншій справі.
Пославшись на неврахування судами висновків Верховного Суду в постановах від 17 березня 2021 року в справі № 761/36415/18, від 18 січня 2023 року в справі № 711/3792/21, заявник не мотивував, яким чином ці висновки неправильно застосовані або не враховані судами попередніх інстанцій. 
Доводи касаційної скарги в іншій частині зводяться до переоцінки доказів у справі.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) сформульовано правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.
Верховний Суд є судом права, а не судом факту, позбавлений можливості самостійно встановлювати обставини справи, не встановлені судами першої та апеляційної інстанцій, а також досліджувати докази справи, змінюючи їх оцінку відповідно до статті 400 ЦПК України.
Інші доводи касаційної скарги є необґрунтованими та не впливають на висновки судів.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Колегія суддів вважає, що касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення- без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Щодо розподілу судових витрат

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина перша статті 141 ЦПК України). 

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, то судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом цієї справи в суді касаційної інстанції, покладаються на заявника.

Керуючись статтями 389, 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 13 листопада 2024 року та постанову Кропивницького апеляційного суду  від 05 березня 2025 рокузалишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. М. Ситнік
В. М. Ігнатенко 
І. М. Фаловська