КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 

Справа № 759/5303/25
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/13560/2025
 
П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М     У К Р А Ї Н И
 
12 листопада 2025 року                                                                                     м. Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
судді - доповідача Слюсар Т.А.,
суддів: Голуб С.А., Таргоній Д.О.,
за участю секретаря судового засідання Гладкої І.Ю.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 13 червня 2025 року у складі судді Шум Л.М.,
у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (КМДА), третя особа: Перша Київська державна нотаріальна контора про усунення перешкод у здійсненні права власності,-
 
В С Т А Н О В И В :
 
У березні 2025 року  ОСОБА_1 звернувся у суд із позовом до Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (КМДА), у якомупросив зняти арешт з квартири АДРЕСА_1 , зареєстрований Першою київською державною нотаріальною конторою 20 жовтня 2004 року на підставі заяви ВХ2174, 02 червня 1997 року.
 
Позов обґрунтовано тим, що з 2003 року позивач є власником квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується реєстраційним посвідченням (про реєстрацію права власності в БТІ) та довідкою з БТІ. 
 
Нещодавно, а саме на прийомі у нотаріуса, до якого позивач звернувся з приводу внесення даних про право власності на його квартиру до Державного реєстру речових прав (ДРРП) на нерухоме майно, щоб у подальшому розпорядитися квартирою, позивач дізнався, що у ДРРП наявне обтяження на квартиру, а саме заборона (архівний запис). Від нотаріуса позивач отримав витяг (інформаційну довідку). 
 
Як вбачається із довідки заборону реєструвала  у 2004 році Перша київська державна нотаріальна контора на підставі якоїсь незрозумілої позивачу заяви. 
 
Саме ці обставини зумовили звернення позивача до суду з вказаним позовом.
 
Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 13 червня 2025 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. 
 
В апеляційній скарзі  ОСОБА_1 , просить скасувати рішення суду першої інстанції  та ухвалити нове, яким позов задовольнити. 
 
В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що оскаржуване рішення є неправомірним та таким, що прийняте з порушенням норм процесуального та матеріального права.
 
Вважає, що в даній справі ним було правильно зазначено  у якості відповідача Департамент з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (КМДА), який в Києві станом на даний час має повноваження по зняттю арештів та обтяжень з нерухомого майна, а Першу київську державну нотаріальну контору, яка лише реєструвала обтяження в 2004 році залучено третьою особою у справі.
 
Скаржник посилається на те, що єдиним суб`єктом за рахунок якого можливо задовольнити його позовні вимоги є саме Департамент з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (КМДА), який накладає та знімає арешти.
 
Зазначає, що при поданні позову було допущена помилка та заявлено вимогу зняти арешт а не заборону, але потім була направлена відповідь на відзив відповідача та уточнено позовну  вимогу. В  поданій до суду заяві про збільшення позовних вимог (уточнення позовних вимог) він просив суд усунути перешкоди у здійсненні права власності шляхом саме зняти (скасувати) заборону, а не зняти арешт.
 
Проте указана заява залишилася без урахування судом  під час вирішення спору.
 
У відзиві на апеляційну скаргу Департамент з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) просить апеляційну скаргу залишити без задоволення. Зазначає, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим.
 
У запереченні на відзив ОСОБА_1 просить задовольнити його апеляційну скаргу та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов, а саме зняти (скасувати) заборону з квартири АДРЕСА_1 , зареєстрований Першою київською державною нотаріальною конторою 20 жовтня 2004 року на підставі заяви ВХ2174, 02 червня 1997 року.
 
У судовому засіданні Бліндар В.С. в інтересах Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) просив апеляційну скаргу залишити без задоволення.
 
Від Першої київської державної нотаріальної контори надійшло клопотання про розгляд справи у відсутність  їх представника.
 
Позивач до суду не з`явився, про розгляд справи повідомлявся належним чином, у зв`язку з чим, колегія суддів вважає за можливе здійснити розгляд справи за даної явки сторін.
 
Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, представника Департаменту, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, дійшла висновку про таке.
 
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.
 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги та якими доказами це підтверджується, чи інші фактичні дані, що мають значення для вирішення справи та докази, що їх підтверджують.
 
Рішення суду зазначеним вимогам закону не відповідає.
 
Законодавець у статті 4 ЦПК України встановив, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
 
За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі їх порушення, невизнання або оспорювання. Перелік способів захисту, визначений у частині другій статті 16 ЦК України, не є вичерпним. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другої вказаної статті).
 
Реалізуючи передбачене статтею 55 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.
 
Порушенням є такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилось або зникло як таке. Порушення права пов`язане з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.
 
Завданням суду при здійсненні правосуддя є забезпечення, зокрема, захисту прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави, відтак, встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті. Вказані норми визначають об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес.
 
Верховний Суд наголошував, що вказаний вище підхід є загальним і може застосовуватись при розгляді будь-яких категорій спорів, оскільки недоведеність порушення прав, за захистом яких було пред`явлено позов, у будь-якому випадку є підставою для відмови у його задоволенні (постанова Верховного Суду від 10 вересня 2020 року у справі № 904/3368/18).
 
Зі справи вбачається, що ОСОБА_1 з 11 березня 2003 року є власником квартири АДРЕСА_1  (а.с 3,4). 
 
З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 656723000 від 03 лютого 2025 року видно, що  обтяження у вигляді  заборони (архівний запис) на квартиру АДРЕСА_1 , зареєстрований Першою київською державною нотаріальною конторою 20.10.2004 (реєстраційний номер обтяження: 1395079), на підставі заяви ВХ2174, 02.06.1997 (а.с. 5).
 
Отже, як установлено,  інформацію про наявність заборони  на квартиру АДРЕСА_1 у Державний реєстр  Першою київською державною нотаріальною конторою було внесено 20.10.2004 згідно поданої до нотаріальної контори 02.06.1997 заяви за вхідним номером 2174, що свідчить про вчинення указаного запису про обтяження на нерухоме майно задовго до того, як  ОСОБА_1 набув права власності на нього.
 
Відмовляючи у задоволенні позову, районний суд виходив з того, що позивачем обрано неправильний спосіб захисту, остільки у Державному реєстрі міститься інформація про заборону відчуження нерухомого майна, в той час як позивач просить зняти арешт, а також  визначено не правильний склад учасників справи, а суд позбавлений можливості самостійно залучати належного відповідача.
 
 З таким висновком колегія суддів  погодитися не може з огляду на  наступне.
 
Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду відповідно до частини першої статті 16 ЦК України.
 
Статтею 16 ЦК України, положення якої кореспондуються з положеннями статті 3 ЦПК України, встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Вказаними нормами матеріального права визначено способи захисту  прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним.
 
Отже, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.
 
Відповідно до правової позиції,  наведеної  у постановах Верховного Суду від 22 січня 2019 року зі справи №    912/1856/16, від 14 травня 2019 року зі справи № 910/11511/18, суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб. 
 
Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції. Так, у рішенні від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.
 
Суть  указаного рішення зводиться до вимоги надати людині такі засоби правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань.
 
Крім того, Європейський суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.
 
Аналіз наведеного дає підстави для висновку, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.
 
Вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.
 
Тобто, ефективний спосіб захисту має бути таким, що відповідає змісту порушеного права, та таким, що забезпечує реальне поновлення прав особи, за захистом яких вона звернулась до суду, відповідно до вимог законодавства.
   
У п. 6, 7 ч.2 ст. 43 ЦПК України встановлено, що учасники справи зобов`язані: виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.
 
Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається із двох елементів: предмета і підстави позову.
 
Предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення.
 
Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.
 
Згідно ч. 3 ст. 49 ЦПК України до закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви. У справі, що розглядається за правилами спрощеного позовного провадження, зміна предмета або підстав позову допускається не пізніше ніж за п`ять днів до початку першого судового засідання у справі.
 
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 49 ЦПК України позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження.
 
Отже, у справі, що розглядається за правилами спрощеного позовного провадження,  зміна предмета або підстав позову  допускається не пізніше  ніж за п`ять днів до початку першого судового засідання у справі.
 
Установлено, що ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 01 квітня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 про усунення перешкод у здійсненні права власності відкрито провадження й справу призначено  до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.
 
Також роз`яснено позивачу право подати відповідь на відзив протягом строку, який встановлює суд  і який складає  десять днів від дня отримання відзиву.
 
Як свідчать матеріали справи, ОСОБА_1 , отримавши  копію відзиву на позовну заяву, подану Депртаментом з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) 15 квітня 2025 року, надав відповідь на відзив, яку направив до суду поштою 22 квітня 2025 року та у якій, окрім іншого, зазначив, що  у позові він дійсно вказав про необхідність зняття арешту з квартири, а не скасування заборони, проте припустися описки, а тому подає суду уточнену позовну заяву (а.с. 42-44).
 
Установлено, що до справи долучена заява про збільшення розміру позовних вимог (уточнення позовних вимог) від 22 квітня 2025 року, у  якій  позивач уточнив зміст позовних вимог та за наслідками вирішення спору просив усунути йому  перешкоди у здійсненні права власності, а саме зняти (скасувати) заборону (архівних запис) з квартири АДРЕСА_1 , зареєстровану Першою київською державною нотаріальною конторою 20 жовтня 2004 року на підставі заяви вх. 2174 02 червня 1997 року (реєстраційний номер обтяження 1395079) (а.с. 44).
 
До відзиву на позов позивач долучив докази направлення учасникам справи копії відповіді на відзив, а також  копії уточненої позовної заяви (а.с. 48).
 
Відповідно до справи, суд розглянув справу 13 червня 2025 року у спрощеному порядку без виклику  учасників справи, тобто  заява  позивачем подана   у межах строку,  передбаченого ч. 3 ст. 49 ЦПК України.
 
Разом з тим, ухвалюючи рішення, районний суд  не врахував зміст поданої позивачем уточненої позовної заяви, що призвело до постановлення по справі поспішного  рішення про відмову в позові  з підстав неефективного способу захисту, чим допущено істотне порушення  процесуального права,  
 
Так, відповідно до змісту заяви, обраний позивачем спосіб захисту  відповідає положенням ст. 16 ЦК України  та обставинам справи.
 
В уточненій позовній заяві позивач просив усунути йому перешкоди у здійсненні права власності з урахуванням наявності у Державному реєстрі запису про заборону відчуження нерухомого майна у спосіб, що скасовує порушення - шляхом зняття (скасування)  такої заборони, що у відсутність належного дослідження судом матеріалів справи призвело до ухвалення необґрунтованого рішення.
 
Матеріалами справи доведено, що наявність запису про обтяження у вигляді  заборони порушує права позивача, який став власником квартири 11 березня 2004 року, в той час як запис про обтяження було зроблено значно раніше - у червні 1997 року, тобто не стосувалося позивача, як власника нерухомості.
 
Згідно пояснень третьої особи, інформація про те, хто був обтяжувачем на підставі зареєстрованої у нотаріальній конторі заяви за вх. 2174 від 02 червня 1997 року, відсутня.
 
Окрім цього, суд визнав доведеним неправильно обраний позивачем склад учасників справи, вважаючи, що Департамент з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) не може відповідати за позовом, остільки не є першоджерелом внесення оспорюваної інформації до реєстру.
 
Разом з тим, згідно "Положенням про Єдиний реєстр для реєстрації заборон відчуження об`єктів нерухомого майна", затвердженого наказом МЮ України  № 41/5 від 27 травня 1997 року, зареєстрованого 27 травня 1997 року за № 194/1998, дійсно саме  Першу київську державну нотаріальну контору у м. Києві визначено реєструвальним органом  та на неї покладено обов`язок щодо  ведення  Єдиного  реєстру  для  реєстрації  заборон  на  відчуження об`єктів нерухомого майна на підставі повідомлень про накладені заборони чи арешти об`єктів нерухомого майна, які надходили від визначених Положенням осіб.
 
Отже, Перша київська державна нотаріальна контора  мала повноваження на підставі поданих відповідними органами документів щодо внесення  інформації в Єдиний реєстр про прийняте іншими органами рішення про накладення  обтяження на нерухоме майно. 
 
Між тим, згадане Положення втратило чинність на підставі наказу МЮ України № 31/5 від 09 червня 1999 року.
 
Відповідно до рішення Київської міської ради від 14 квітня 2016 року № 319/319 «Про утворення  Департаменту з питань  реєстрації  виконавчого органу  Київської міської ради  (Київська міська державна адміністрація)», утворено  зазначений Департамент, який з 01 червня 2016 року здійснює повноваження з реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, а також ведення та зберігання реєстраційних справ  у паперовій формі.
 
Висновки суду про відсутність у справі доказів бездіяльності відповідача, з посиланням на ст.12 ЦПК України, що надавало б право звернення у суд за захистом прав, спростовується змістом заяви від  07 лютого 2025 року, адресованої ОСОБА_1 на ім`я відповідача (а.с. 7).
 
При цьому не врахував районний суд і положення ст. 31-1 Закону України «Про  державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», за змістом яких   державним реєстратором реєстраційні дії, пов`язані з скасуванням обтяження на нерухоме майно та  внесення змін до записів Державного реєстру прав, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна та Державного реєстру іпотек, проводяться виключно на підставі рішення відповідного органу, в тому числі й на підставі рішення суду, а не у відповідності  до заяви зацікавленої особи. 
 
Велика Палата Верховного Суду  у постанові від 19 січня 2021 року у справі                                    № 916/1415/19 дійшла висновку,  що судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту.  Подібні висновки викладено  також  у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі                                     № 910/3009/18.
 
Отже, як установлено, належна на праві власності позивачу з 13 березня 2004 року  квартира АДРЕСА_1 перебуває під обтяженням більше 25 років, проте матеріалами справи не встановлено ні даних про обтяжувача нерухомого майна, ні його інтересу до предмета обтяження, в той час як відповідний запис до  Державного реєстру було внесено  третьою особою в силу передбачених на час внесення повноважень.
 
З огляду на викладене, обставини справи, апеляційний суд вважає поспішними, необґрунтованими висновки районного суду про відсутність у відповідача повноважень на  внесення заявленої у позові інформації до Державного реєстру, а також обрання позивачем неефективного способу захисту.  
 
 Згідно п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
 
Отже, під час вирішення спору, районний суд припустися порушень процесуального права, неправильного застосування матеріального права, а тому оскаржуване рішення підлягає скасуванню, а по справі слід ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.
  
Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 382 ЦПК України, суд,-
 
П О С Т А Н О В И В :
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
 
Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 13 червня 2025 року скасувати.
 
Ухвалити по справі нове судове рішення, яким позов ОСОБА_1 задовольнити.
 
Усунути ОСОБА_1  перешкоди у здійсненні права власності  шляхом зняття (скасування) заборони (архівний запис), з квартири АДРЕСА_2 , зареєстрований Першою київською державною нотаріальною конторою 20 жовтня 2024 року на підставі заяви ВХ2174, 02 червня 1997 року (реєстраційний номер обтяження: 1395079).
 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дати складення повного судового рішення.
 
Повне судове рішення складено 20 листопада 2025 року.
 
Суддя-доповідач:

Судді: