ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

04 лютого 2026 року 
м. Київ 

справа № 362/1505/18

провадження № 61-16675св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Луспеника Д. Д. 
суддів: Гулейкова І. Ю., Коломієць Г. В., Лідовця Р. А. (суддя-доповідач), Черняк Ю. В.,

учасники справи:
позивач за первісним позовом (відповідач за зустрічним позовом) -  ОСОБА_1 ,
відповідач за первісним позовом (позивач за зустрічним позовом) -  ОСОБА_2 ,
треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Товариство з обмеженою відповідальністю «Арка Хайтек»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу  ОСОБА_2 , яка подана його представником - адвокатом Жуковим Дмитром Олександровичем, на постанову Київського апеляційного суду від 25 листопада 2024 року у складі колегії суддів: Лапчевської О. Ф., Березовенко Р. В., Мостової Г. І., та касаційну скаргу  ОСОБА_1 , яка подана її представником - адвокатом Войтенком Ігорем Васильовичем, на постанову Київського апеляційного суду від 25 листопада 2024 року у складі колегії суддів: Лапчевської О. Ф., Березовенко Р. В., Мостової Г. І., 

ВСТАНОВИВ: 

1. Описова частина 

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя.

Позовна заява мотивована тим, що вона та  ОСОБА_2 з 07 червня 2002 року перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого  ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народився син - ОСОБА_5 .

Посилалася на те, що шлюбні відносини між ними фактично припинені, оскільки вони з січня 2018 року проживають окремо. Відповідач одноосібно користується всім майном, яке є спільною сумісною власністю подружжя, у той час, як вона взагалі не має доступу до нього. У зв`язку із цим подальше спільне володіння та користування спільним майном є неможливим.Оскільки у добровільному порядку поділити вказане майно відповідач відмовляється, тому вважала, що його слід поділити на підставі статей 60, 70, 71 Сімейного кодексу України (далі - СК України).

Ураховуючи наведене,  ОСОБА_1 , уточнивши позовні вимоги, просила суд: 
- визнати за нею право особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 та речі побутового вжитку в ній;
- визнати за відповідачем право особистої приватної власності на будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_2 , та речі побутового вжитку, які знаходяться у ньому;
- стягнути з відповідача на свою користь грошову компенсацію замість її частки у праві спільної сумісної власності на будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_2 , площею 428,6 кв. м, у розмірі 4 067 250 грн;
- стягнути з відповідача на свою користь грошову компенсацію замість її частки у праві спільної сумісної власності на речі побутового вжитку, які знаходяться у будинку за адресою: АДРЕСА_2 , у розмірі 4 873 274 грн;
- визнати за нею право особистої приватної власності на автомобіль марки «VOLKSWAGEN», модель «TOUAREG», 2010 року випуску, державний номер НОМЕР_1 , зареєстрований на ім`я ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_2 від 11 січня 2011 року;
- зобов`язати відповідача здійснювати на її користь виплату половини доходів з 49 % частки, що належить йому в Товаристві з обмеженою відповідальністю «Соковий завод Сокирянський» (далі - ТОВ «Соковий завод Сокирянський»);
- стягнути з відповідача на свою користь суму компенсації вартості внеску в статутні капітали ТОВ «Соковий завод Сокирянський», Товариства з обмеженою відповідальністю «Логіком-Систем» (далі - ТОВ «Логіком-Систем»), Товариства з обмеженою відповідальністю «Тріумфальна Арка» (далі - ТОВ «Тріумфальна Арка»), Товариства з обмеженою відповідальністю «ТПК-Електронікс» (далі - ТОВ «ТПК-Електронікс») у розмірі 9 348 868,75 грн;
- стягнути з відповідача на свою користь суму грошової компенсації у розмірі 10 552 875 грн, тобто 3/4 частини від коштів, які він вніс, а потім зняв з депозитного рахунку № НОМЕР_3 , відкритому у Публічному акціонерному товаристві «Укрсоцбанк» (далі - ПАТ «Укрсоцбанк»), відкритому на ім`я ОСОБА_2 на підставі договору банківського вкладу від 12 липня 2017 року № 26358012130974;
- стягнути з відповідача на свою користь суму грошової компенсації у розмірі 1/2 частини від коштів, що перебувають на рахунках, відкритих на його ім`я у Публічному акціонерному товаристві «Альфа-банк» (далі - ПАТ «Альфа-банк»), та які арештовані відповідно до ухвали Васильківського міськрайонного суду Київської області;
- визнати за нею право вимоги за договорами позики, укладеними з ОСОБА_4 від 18 серпня 2017 року у сумі 300 000 доларів США (7 891 290 грн), ОСОБА_3 від 09 червня 2017 року у сумі 150 000 доларів США (3 945 645 грн), ТОВ «Арка Хайтек» від 31 серпня 2017 року № 310717/1 у сумі 4 000 000 грн, ТОВ «Соковий завод Сокирянський» від 22 липня 2017 року № 2206171 у сумі 2 000 000 грн.

Короткий зміст зустрічних позовних вимог

У листопаді 2018 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про визнання майна особистою приватною власністю та поділ майна подружжя.

Зустрічна позовна заява мотивована тим, що подружні стосунки між ним та ОСОБА_1 остаточно припинилися, хоча він і намагався всіма силами зберегти сім`ю.

Вказував, що починаючи з 17 років він працював на різних підприємствах, що підтверджується відповідними записами у трудовій книжці. 02 жовтня 1995 року його вперше було призначено на керівну посаду - директора магазину «Топаз» АТЗТ «Науково-виробниче підприємство «Топаз-Інформ», а 02 червня 1999 року він почав працювати генеральним директором TOB «AB-Електронікс». 

У листопаді-грудні 2001 року він познайомився з ОСОБА_1 , яка на той час працювала менеджером у туристичному агентстві. 
Вважав, що усе майно, яке він просить визнати за собою на праві приватної власності, було придбано за його кошти, він своєю працею та комерційною діяльністю сприяв набуттю майна подружжя та збільшенню достатку в сім`ї. Згоди про поділ спільного майна між сторонами не було досягнуто.

Ураховуючи наведене, ОСОБА_2 просив суд визнати за ним право особистої приватної власності на:
- домоволодіння за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 428,6 кв. м, та все рухоме майно, що знаходиться у цьому домоволодінні;
- земельні ділянки (для обслуговування будинку), що знаходяться за адресою: АДРЕСА_2 , кадастровий номер 3221480903:02:006:0016, площею 0,1020 га, кадастровий номер 3221480903:02:006:0022, площею 0,0983 га;
- квартиру за адресою: АДРЕСА_3 , реєстраційний номер: 41853, та все рухоме майно, що в ній знаходиться;
- автостоянку (паркомісце) № НОМЕР_4 за адресою: АДРЕСА_4 , на другому поверсі секції «Б» критої автостоянки, площею 14,9 кв. м;
- квартиру АДРЕСА_5 , реєстраційний номер: 5768489, загальною площею 59,2 кв. м, та все рухоме майно, що в ній знаходиться;
- автомобіль марки «AUDI», модель «A8L», 2012 року, державний номер НОМЕР_5 ;
- автомобіль марки «VOLKSWAGEN», модель «TOUAREG», 2010 року, державний номер НОМЕР_1 ;
- автомобіль марки «Lexus», модель «LS 460 L», 2008 року, державний номер НОМЕР_6 ;
- стягнути з ОСОБА_1 на свою користь 1 262 500 грн.

Ухвалою Васильківського міськрайонного суду Київської області від 30 листопада 2018 року позов  ОСОБА_1 та зустрічний позов  ОСОБА_2 об`єднано в одне провадження для спільного розгляду.

Ухвалою Васильківського міськрайонного суду Київської області від 12 грудня 2019 року залучено до участі у справі як третіх осіб: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ТОВ «АРКА ХАЙТЕК».

Короткий зміст судових рішень судів першої, апеляційної та касаційної інстанцій

Справа розглядалася судами неодноразово.

Протокольною ухвалою Васильківського міськрайонного суду Київської області від 08 грудня 2021 року заяву ОСОБА_1 про збільшення позовних вимог залишено без розгляду.

Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 21 червня 2022 року позов ОСОБА_1 та зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено частково.
Визнано за ОСОБА_1 право власності на:
- автомобіль марки «Lexus», модель «LS 460L», державний номер НОМЕР_6 , 2008 року випуску, номер шасі НОМЕР_7 ;
- речі побутового вжитку, що знаходяться у квартирі АДРЕСА_1 : меблі в кабінеті вартістю 24 562,50 грн, тюль та аксесуари до неї вартістю 5 340,00 грн, килим 270 x 370 вартістю 17 399,70 грн, килим № 2 255 x 340 вартістю 17 399,70 грн, шафи «Ітіс» вартістю 13 500 грн, меблі у вітальні вартістю 26 400 грн, стіл «Ітіс» вартістю 7 920,00 грн, диван-ліжко вартістю 4 260 грн, парта і стілець вартістю 6 570 грн, В&О аудіосистема «Beosound» 9000 6-CD Changer МК2 вартістю 24 210 грн;
- речі побутового вжитку, що знаходяться в житловому будинку АДРЕСА_2 : дзеркало «Luxordue» вартістю 7 010,10 грн, картини «Маски» 4 штуки вартістю 7 200 грн, килимки 4 штуки вартістю 607,50 грн, столик-візок вартістю 1 125 грн, обідній стіл та стільці (комплект) вартістю 8 115,15 грн, посуд 6 персон «Villeroi & Boch» вартістю 4 020 грн, газетниця вартістю 321 грн, торшер вартістю 3 450 грн, саббуфер активний «Focal Electra Beryllium SW1000» вартістю 38 529,90 грн, картина вартістю 1 800 грн, декор «Кулі» (3 штуки) вартістю 69 грн, вуличні меблі вартістю 5 940 грн, скляна тумба для ТВ вартістю 9 315 грн, штори вартістю 22 618,20 грн, тюль (комплект) вартістю 5 627,10 грн, крісло вартістю 3 600 грн, килим вартістю 29 100 грн, столик вартістю 2 820 грн, проектор «Sony VPL-VW200» вартістю 45 450 грн, екран проекційний «De-Lite» вартістю 45 000 грн, ТВ у ванній «Самсунг» вартістю 323 180 грн, тюль та аксесуари до них вартістю 2 655 грн, меблі для санвузлів вартістю 9 750 грн, диван вартістю 6 944,70 грн, парта із стільцем вартістю 6 570 грн, телевізор «В&О BeoVision» вартістю 74 499,40 грн, шезлонг ротанг вартістю 2 040 грн, підставка під квіти вартістю 405 грн, ролети плісе (4 вікна) вартістю 5 940 грн.
Визнано за ОСОБА_2 право власності на:
- автомобіль марки «Audi», модель «A8L», реєстраційний номер НОМЕР_5 , 2012 року випуску, номер шасі НОМЕР_8 ;
- автомобіль марки «VOLKSWAGEN», модель «TOUAREG», державний номер НОМЕР_1 , 2010 року випуску, номер шасі НОМЕР_9 ;
- квартиру АДРЕСА_1 , державний номер: НОМЕР_10 , загальна площа 195,50 кв. м;
- автостоянку (паркомісце) № НОМЕР_4 за адресою: АДРЕСА_4 , на другому поверсі секції «Б» критої автостоянки, площею 14,9 кв. м;
- житловий будинок за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер: 6824864, загальною площею: 428,6 кв. м;
- речі побутового вжитку, що знаходяться в житловому будинку АДРЕСА_2 : шафа для взуття «Креденс» вартістю 2 370 грн, шафа для одягу 2 550 грн, кухонні меблі вартістю 60 600 грн, мікрохвильова піч «Miele» вартістю 7 720,20 грн, духова піч «Miele» вартістю 8 258,40 грн, Холодильних «Side by Side Liebherr» вартістю 20 039,70 грн, скляний стіл (підлоговий) вартістю 8 430 грн, диван вартістю 17 400 грн, колонка центральна «Focal Electra СС 1000 Beryllium» вартістю 26 100 грн, колонки акустична «Focal Electra Beryllium» 1038 вартістю 12 825 грн, стіл сріблястий вартістю 11 100 грн, крісла 2 штуки вартістю 741 грн, навісні шафи вартістю 4 950 грн, люстра вартістю 23 969,60 грн, меблі вартістю 31 749,90 грн, килим вартістю 17 399,70 грн, акустична система «Revox Re:Sound S brilliant» вартістю 24 750 грн, диван вартістю 18 153 грн, стіл вартістю 19 647,30 грн, стілець з позолотою вартістю 5 175 грн, стіл ПК вартістю 1 680 грн, вітрина № 2 вартістю 23 400 грн, вітрина № 1 вартістю 23 400 грн, низька шафа «Креденс» вартістю 15 975 грн, диван вартістю 22 200 грн, акустична система «Revel Ultima Studio» (пара) вартістю 157 500 грн, савбуфер «Ultima SUB-30 REVEL» вартістю 65 092,50 грн, акустична система «Revel Ultima Embrace» 2 штуки вартістю 22 050 грн, акустична система «Revel Ultima Voice» вартістю 55 890 грн, підсилювач «Mark Levinson № 432» вартістю 98 550 грн, підсилювач «Mark Levinson № 433» вартістю 91 350 грн, попередній підсилювач «Lexicon MC-12HD» вартістю 58 050 грн, CD-програвач «Denon DCM-500AE» вартістю 1 709,56 грн, аудіоресивер «Denon DRA-500AE» вартістю 3 090 грн, медіа-центр «Dune HD Мах» вартістю 2 100 грн, столик вартістю 2 820 грн, крісло вартістю 7 050 грн, вішалка для халатів та рушників (комплект) вартістю 519 грн, шафи вартістю 26 100 грн, дзеркало вартістю 5 640 грн, ліжко вартістю 3 690 грн, меблі вартістю 6 450 грн, меблі «Smania» вартістю 9 150 грн, тренажер велосипед «PReCOR 846i» вартістю 22 638,90 грн, обладнання для сауни (електро піч) вартістю 3 090 грн;
- земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_2 , кадастровий номер 3221480903:02:006:0016, площею 0,1020 га;
- земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_2 , кадастровий номер 3221480903:02:006:0022, площею 0,0983 га;
- квартиру АДРЕСА_5 , реєстраційний номер: 5768489, загальною площею 59,2 кв. м.
У задоволені інших позовних вимог ОСОБА_1 та зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.
Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що квартира АДРЕСА_1 вартістю 1 138 000 грн є особистою приватною власністю ОСОБА_2 , оскільки останнім доведено її набуття через два місяці після укладення шлюбу за кошти, набуті ним до шлюбу. Натомість позивачка не надала доказів на підтвердження факту набуття достатніх грошових коштів на придбання квартири за два місяці після вступу до шлюбу. Суд визнав недоведеною можливість позивачки на час набуття спірної квартири мати у особистій власності грошові кошти у розмірі 1 138 000 грн. 

Автостоянку № НОМЕР_4 на 2 поверсі секції «Б» критої автостоянки, площею 14,9 кв. м, на АДРЕСА_4 суд визнав спільною сумісною власністю подружжя та вважав за необхідне поділити її між сторонами таким чином: право власності на 5,27 % автостоянки визнано за позивачкою, а право власності на 94,73 % автостоянки визнано за відповідачем.

Відповідно до висновку експертів за результатами проведеної судової оціночно-будівельної та оціночно-земельної експертизи від 03 вересня 2019 року № 2008/19-43/24060-24063/19-43/24064/19-42, призначеної судом за клопотанням  ОСОБА_1 , вартість автостоянки становить 587 835 грн, отже грошові частки кожного з подружжя дорівнюють: позивача - 5,27 % х 587 835 = 30 978,90 грн, відповідача - 94,73 % х 587 835 = 556 856,10 грн.

Вирішуючи позовні вимоги про поділ домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачка допустила суперечливу поведінку, оскільки спочатку у позовній заяві зазначала про те, що домоволодіння є її особистою приватною власністю, набуте за подаровані батьком кошти, а у заяві про зміну предмету позову та подальшому розгляді справи вказала, що вказане майно вони з відповідачем придбавали спільно, тому просила будинок визнати особистою власністю відповідача та стягнути на її користь 1/2 частину компенсації його вартості та вартості предметів побутового вжитку в ньому. Відповідно до декларації відповідача про доходи його дохід у 2004 році склав 139 920 грн. Згідно з умовами договору купівлі-продажу житлового будинку, вартість його продажу становила 201 650 грн, тому 69,38755 % (201 650 грн / 139 920 грн * 100 %) є особистою приватною власністю відповідача, а решта - 30,61245 % є спільною власністю подружжя, які слід поділити на підставі висновку експерта таким чином: 1,613276 % (5,27 % внеску позивача у майно подружжя х 30,61245 %) житлового будинку присуджено позивачу, 98,386724 % (69,38755 % + (94,73 % внеску відповідача у майно подружжя х 30,61245 %) житлового будинку присуджено відповідачу.

Земельні ділянки для обслуговування житлового будинку кадастровий № 3221480903:02:006:0016, площею 0,1020 га, кадастровий № 3221480903:02:006:0022, площею 0,0983 га суд вважав за доцільне аналогічно поділити та визнати особистою приватною власністю відповідача 69,38755 % земельних ділянок із кадастровими номерами 3221480903:02:006:0016, 3221480903:02:006:0022, а решту 30,61245 %, визнати спільною власністю подружжя та поділити таким чином: право власності на 1,613276 % земельних ділянок кадастрові номери 3221480903:02:006:0016 та № 3221480903:02:006:0022 визнати за позивачем, право власності на 98,386724 % земельних ділянок кадастрові номери 3221480903:02:006:0016 та № 3221480903:02:006:0022 визнати за відповідачем.

Автомобіль марки «LEXUS», модель «LS 460L», державний номер НОМЕР_6 , 2008 року випуску, номер шасі НОМЕР_7 , не є предметом вимог ані за первісною позовною заявою (з урахуванням заяви про зміну предмету позову), ані зустрічної позовної заяви, тому не є предметом поділу та залишається за позивачем.

Автомобіль марки «AUDI», модель «A8L», державний номер НОМЕР_5 , 2012 року випуску, номер шасі НОМЕР_8 , як позивач, так і відповідач просять залишити за відповідачем, тому він не є предметом поділу та залишається за відповідачем.

Автомобіль марки «VOLKSWAGEN», модель «TOUAREG», державний номер НОМЕР_1 , 2010 року випуску, номер шасі НОМЕР_9 , є особистою приватною власністю відповідача, оскільки ані у позовній заяві, ані у заяві про зміну предмету позову позивачем не зазначено жодних обставин придбання цього автомобіля, його вартості, джерела доходів тощо. У свою чергу, у зустрічній позовній заяві відповідач (позивач за зустрічним позовом) зазначив, що з 1996 року до 2011 року був власником низки автомобілів, які поступово оновлював, продаючи попередній, тому автомобіль марки «VOLKSWAGEN», модель «TOUAREG» придбаний за кошти, які були набуті ним до вступу у шлюб. 

Районний суд відмовив у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про виплату їй половини доходів з 49 % частки, що належить відповідачу в ТОВ «Соковий завод Сокирянський», оскільки позивачкою не надано і матеріали справи не містять доказів наявності доходів та прибутку цього товариства з моменту придбання його відповідачем, фактів виплати йому дивідендів та їх розміру. Як член подружжя позивач має право на частку дивідендів, отриманих від господарської діяльності товариства, частка у статутному капіталі якого була сформована за рахунок спільного майна подружжя. При цьому їх виплата здійснюється за рахунок чистого прибутку товариства, що залишається після сплати всіх податків, відрахувань та інших обов`язкових платежів. Позивачкою не було доведено як самого факту отримання відповідачем прибутку від наявності у нього частки у статутному капіталі ТОВ «Соковий завод Сокирянський», так і того, що вказана частка була ним набута за рахунок спільного майна подружжя. 

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення компенсації вартості внеску у статутні капітали ТОВ «Соковий завод Сокирянський», ТОВ «Логіком-Систем», ТОВ «Тріумфальна Арка», ТОВ «ТПК-Електронікс» у розмірі 9 348 868,75 грн, суд першої інстанції виходив із того, що матеріали справи не містять доказів визнання недійсним правочинів з придбання відповідачем часток у статутних капіталах наведених товариств за позовом позивачки. При цьому у матеріалах справи є нотаріально посвідчені заяви позивачки про надання згоди на продаж відповідачем частки у статутному капіталі ТОВ «Соковий завод «Кодимський» та купівлю частки у статутному капіталі ТОВ «Соковий завод Сокирянський». ТОВ «ТПК-Електронікс» зареєстровано 16 березня 1999 року, тобто до укладення шлюбу між сторонами. Позивачкою не доведено, що придбання часток у статутних капіталах товариств було здійснено не в інтересах сім`ї та на спільні кошти подружжя, а також те, що таке придбання було здійснено без її згоди. 

Відмовляючи у задоволенні решти вимог первісного та зустрічного позовів в частині грошових коштів, що містяться на банківських рахунках та визнання права вимоги за договорами позики, укладеними з ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ТОВ «Арка Хайтек», ТОВ «Соковий Завод «Сокирянський», отриманих від продажу частини квартири на АДРЕСА_4 , районний суд керувався тим, що позивачка надала відповідачу нотаріально посвідчену згоду на передачу у позику будь-яким особам на розсуд відповідача належних грошових коштів та надала згоду на укладення та підписання відповідачем будь-яких договорів позики грошових коштів, які є чинними та не визнавалися недійсними. Також у матеріалах справи відсутні докази наявності суми на банківському рахунку відповідача станом на момент розгляду справи, а також докази того, що кошти не були використані в інтересах сім`ї. Крім того, ОСОБА_2 не довів, що сума коштів, яку він просить стягнути з позивачки не була використана в інтересах сім`ї. 

Додатковим рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 15 липня 2022 року заяву представника ОСОБА_2 - адвоката Жукова Д. О., про ухвалення додаткового рішення задоволено.
Стягнуто з  ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2  витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 285 439 грн.

Додаткове рішення районного суду мотивовано тим, що понесені ОСОБА_2  витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 285 439 грн є обґрунтованим та пропорційним предмету спору з урахуванням ціни позову, відповідають обсягу виконаних адвокатом робіт, є співмірними з предметом позову та складністю справи.

Додаткове рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 15 липня 2022 року в апеляційному порядку не оскаржувалося та не переглядалося.

Постановою Київського апеляційного суду від 25 січня 2022 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Кісільової М. В. залишено без задоволення, а протокольну ухвалу Васильківського міськрайонного суду Київської області від 08 грудня 2021 року - без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що ОСОБА_1. була вправі збільшити розмір позовних вимог, змінити предмет або підстави позову до закінчення підготовчого засідання. Водночас заява про збільшення позовних вимог надійшла до суду першої інстанції 08 грудня 2021 року, тобто вже після постановлення ухвали про закриття підготовчого провадження, тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку про залишення її без розгляду.

Постановою Київського апеляційного суду від 14 квітня 2023 рокуапеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. 
Рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 21 червня 2022 року скасовано та ухвалено нове судове рішення.
Позов ОСОБА_1 задоволено частково.
У порядку поділу спільного майна подружжя визнано за ОСОБА_1 право власності на:
- квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 195,5 кв. м, вартістю 8 849 520 грн;
- речі побутового вжитку, що знаходяться в квартирі АДРЕСА_1 , а саме: меблі в кабінеті, бігова доріжка, тюль та аксесуари до неї, килим, килим № 2, шафи «Ітіс», меблі у вітальні, стіл «Ітіс», диван-ліжко, парта і стілець, телевізор «Sony KD75XD8505», телевізор «Sony KD55XD», акустична система «Sonus Faber», В&О аудіосистема Beosound 9000 6-CD Changer МК2, загальною вартістю 147 561,90 грн;
- автомобіль марки «Lexus», модель «LS 460L», державний номер НОМЕР_6 , вартістю 449 016,55 грн;
- автостоянку № 23 на 2 поверсі секції «Б», площею 14.9 кв. м на АДРЕСА_4 , вартістю 587 835 грн, а всього на загальну суму 10 033 933,45 грн.
У порядку поділу спільного майна подружжя визнано за ОСОБА_2 право власності на:
- будинковолодіння АДРЕСА_2 , реєстраційний номер 6824864, вартістю 8 836 862 грн;
- речі побутового вжитку в будинку АДРЕСА_2 , а саме дзеркало «Luxordue», шафа для взуття «Креденс», картини «Маски», картини «4 штуки», килимки, шафа для одягу, телевізор «Sony KD55XD 9305», кухонні меблі, столик-візок, обідній стіл та стільці (комплект), мікрохвильова піч «Miele», духова піч «Miele», Холодильник «Side by Side», посуд, скляний стіл (підлоговий), телевізор «Sony KD75XD8505», килим, газетниця, диван, торшер, сабвуфер активний «Focal Electra Beryllium SW1000», колонка центральна «Focal Electra CC 1000 Beryllium», колонки акустична «Focal Electra Beryllium 1038», стіл сріблястий, крісла, навісні шафи, картина, декор «Кулі», люстра, меблі, килим, телевізор «Sony KD75XD8505», вуличні меблі, акустична система «Revox Re:Sound S brilliant», скляна тумба для ТВ, штори, тюль (комплект), диван, стіл, стілець з позолотою, стіл ПК, вітрина № 2, вітрина № 1, низька шафа «Креденс», крісло, килим, ковролін, столик, диван, проектор «Sony VPL-VW200», екран проекційний «De-Lite», акустична система «Revel Ultima Studio» (пара), сабвуфер «Ultima SUB-30 REVEL», акустична система «Revel Ultima Embrace» 2 штуки, акустична система «Revel Ultima Voice», підсилювач «Mark Levinson № 432», підсилювач «Mark Levinson № 433», попередній підсилювач «Lexicon MC12HD», cd-програвач «Denon DCM-500AE», аудіоресивер «Denon DRA-500AE-8», медіа-центр «Dune HD Max», столик, крісло, вішалка для халатів та рушників (комплект), шафи, дзеркало, ТВ у ванній, тюль та аксесуари до них, меблі для санвузлів, ліжко, меблі, диван, парта із стільцем, телевізор «В&О BeoVision 7», телевізор «Sony KD75XD8505», меблі «Smania», шезлонг ротанг, тренажер велосипед «PReCOR 846і», підставка під квіти, обладнання для сауни, ролети плісе загальною вартістю 1 336 825,65 грн;
- земельну ділянку, площею 0,0983 га, у АДРЕСА_2 , кадастровий номер 3221480903:02:006:0022, вартістю 332 598 грн;
- земельну ділянку, площею 0,1020 га, у АДРЕСА_2 , кадастровий номер 3221480903:02:006:0016, вартістю 345 117 грн;
- квартиру АДРЕСА_5 , реєстраційний номер 5768489, вартістю 1 985 000 грн;
- автомобіль марки «Audi», модель «A8L Quattro», державний номер НОМЕР_5 , вартістю 1 280 783,99 грн;
- автомобіль марки «VOLKSWAGEN», модель «TOUAREG», 2010 року випуску, державний номер НОМЕР_1 , вартістю 517 814,78 грн;
- кошти у сумі 535 000 доларів США, які були розміщені ОСОБА_2 на депозитному рахунку ПАТ «Укрсоцбанк» за договором банківського вкладу від 12 червня 2017 року № 26358012130973, що станом на 14 квітня 2023 року еквівалентно 19 564 201 грн;
- право вимоги за договором позики від 18 серпня 2017 року, відповідно до якого ОСОБА_2 позичив ОСОБА_4 300 000 доларів США, що станом на 14 квітня 2023 року еквівалентно 10 970 580 грн;
- право вимоги за договором позики від 09 червня 2017 року, відповідно до якого ОСОБА_2 позичив ОСОБА_3 3 930 000 грн, що на момент позики становило еквівалент 150 000 доларів США, що станом на 14 квітня 2023 року еквівалентно 5 485 290 грн;
- право вимоги за договором позики від 31 серпня 2017 року, відповідно до якого ОСОБА_2 позичив ТОВ «Арка Хайтек» 4 000 000 грн;
- право вимоги за договором позики від 22 червня 2017 року, відповідно до якого ОСОБА_2 позичив ТОВ «Соковий завод Сокирянський» 2 000 000 грн;
- всього майна на загальну суму 56 655 072,42 грн.=
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 23 310 569,48 грн компенсації за перевищення частки ОСОБА_2 у спільному майні подружжя.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 13 020 000 грн як компенсацію половини коштів, внесених ОСОБА_2 у статутний фонд ТОВ «Соковий завод Сокирянський», ТОВ «Логіком Систем», ТОВ «Тріумфальна арка».
У задоволені інших позовних вимог ОСОБА_1 та зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.
Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що ОСОБА_2 , звертаючись до суду із зустрічним позовом, заперечував проти вимог ОСОБА_1 та вказував, що майно, яке позивач просить поділити, належить йому на праві особистої приватної власності, оскільки придбане за його особисті кошти, які були в нього до шлюбу, отримані від продажу наявних у нього до шлюбу автомобілів та в результаті підприємницької діяльності у бізнесах, заснованих до шлюбу. Зазначені доводи апеляційний суд вважав необґрунтованими та такими, що не спростовують презумпцію спільності майна набутого під час шлюбу.

У матеріалах справи відсутні докази наявності грошових коштів позичених на підставі договорів позики на праві особистої приватної власності у ОСОБА_2 , у тому числі, і отриманих у спосіб, який дає підстави їх відносити до особистих коштів, на момент укладення шлюбу.

Апеляційний суд зазначив, що право вимоги за договорами позики та кошти, які відповідач вніс на депозит банку та зняв до накладення арешту на них, є спільним сумісним правом подружжя та спільним сумісним майном відповідно, а, відтак, підлягає поділу. Доказів наявності доходів від підприємницької діяльності до укладення шлюбу, як і наявності особистих коштів на момент укладення шлюбу, які б давали можливість зробити відповідні внески в статутні фонди відповідач суду не надав. 

Позивачка, заявляючи про своє право на частку в статутному капіталі товариств, обрала спосіб захисту у вигляді виплати половини вартості внесених коштів, у зв`язку із цим апеляційний суд дійшов висновку, що задоволення зазначеної вимоги позбавляє її права на отримання доходів від 49 % частки, що належить ОСОБА_2 у ТОВ «Соковий завод Сокирянський», тому зазначена вимога задоволенню не підлягає.

Позовні вимоги про поділ коштів, внесених до статутного фонду ТОВ «ТПК-Електронікс», апеляційний суд вважав безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню, оскільки кошти у сумі 6 937,50 грн були внесені відповідачем 16 березня 1999 року, тобто, до укладення шлюбу, тому вони не є спільним майном подружжя. 

Також відсутні підстави для задоволення вимог позивачки у частині стягнення з відповідача 1/2 частини коштів, що перебувають на рахунках, відкритих на його ім`я у ПАТ «Альфа-банк», які арештовані на підставі ухвали Васильківського міськрайонного суду Київської області, з огляду на відсутність у матеріалах справи доказів наявності таких коштів на зазначених рахунках та їх арешт за вказаною ухвалою суду.

Вимоги відповідача ОСОБА_2 у частині стягнення з ОСОБА_1 на його користь коштів у розмірі 1 262 500 грн також не підлягають задоволенню, оскільки квартира АДРЕСА_1 була продана сторонами спільно під час проживання сторін у шлюбі; у матеріалах справи відсутні докази, що отримані за цим правочином кошти були витрачені позивачем не в інтересах сім`ї, а в своїх власних цілях.

Здійснюючи поділ майна, апеляційний суд виходив із пріоритетності побажань сторін щодо отримання у власність того чи іншого майна, фактичного користування сторонами майном та урахував наступні обставини. Позивачка не просила визнати за нею право власності на: будинковолодіння, розташоване за адресою: АДРЕСА_2 , та речі побутового вжитку, які знаходяться у ньому; земельні ділянки, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_2 , кадастровий номер 3221480903:02:006:0016, площею 0,1020 га, кадастровий номер 3221480903:02:006:0022, площею 0,0983 га; квартиру за адресою: АДРЕСА_6 , реєстраційний номер: 5768489, загальною площею 59,2 кв. м. Натомість відповідач просив суд визнати за ним право власності на зазначене майно, у зв`язку із чим апеляційний суд вважав за можливе визнати за відповідачем право власності на вказане нерухоме майно. З огляду на відсутність у позивачки іншого житла, крім квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 195,5 кв. м, в якій вона проживає та яка є спільним майном подружжя, суд апеляційної інстанції вважав за необхідне виділити зазначену квартиру у власність позивачки, разом із усіма речами побутового вжитку, що в ній знаходяться та автостоянкою (паркомісцем) № НОМЕР_4 за цією ж адресою, яка розміщена поряд із вказаною квартирою.

Оскільки право вимоги за договорами позики, які були укладені відповідачем ОСОБА_2 належить йому, як особі, яка укладала відповідні договори, строк на який вони були укладені сплив, доказів невиконання договорів позичальниками суду не надано, апеляційний суд зробив висновок про обґрунтованість позову ОСОБА_1 у частині поділу зазначеного права вимоги шляхом стягнення з відповідача компенсації в розмірі половини переданих у позику коштів.

Оскільки відповідач набув право особистої приватної власності на частки у статутних капіталах ТОВ «Соковий завод Сокирянський», ТОВ «Логіком-Систем», ТОВ «Тріумфальна Арка» за рахунок внесених спільних коштів подружжя, інший з подружжя, тобто позивачка, має право на компенсацію половини зазначених коштів внесених відповідачем до статутного фонду зазначених товариств.

Грошові кошти у сумі 535 000 доларів США, які були 12 липня 2017 року внесені відповідачем на депозитний рахунок № НОМЕР_3 , відкритий у ПАТ «Укрсоцбанк» та зняті ним перед накладенням арешту на них, є спільним майном подружжя і підлягають поділу шляхом стягнення з відповідача на користь позивачки відповідної компенсації у розмірі половини вказаної суми.

Оскільки ОСОБА_1 користується автомобілем марки «LEXUS», модель «LS 460L», державний номер НОМЕР_6 , 2008 року випуску, а відповідач користується автомобілями марки «AUDI», модель «A8L», державний номер НОМЕР_5 , 2012 року випуску, та марки «VOLKSWAGEN», модель «TOUAREG», державний номер НОМЕР_1 , 2010 року випуску, тому зважаючи на спосіб використання зазначені автомобілі залишаються за кожним у користуванні кого вони перебувають.

Додатковою постановою Київського апеляційного суду від 22 травня 2023 року заяву представника ОСОБА_1 - адвоката Войтенка І. В., про ухвалення додаткового рішення задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_2 витрати на правову допомогу у розмірі 65 925 грн.
У задоволенні іншої частини вимог заяви ОСОБА_1 відмовлено.

Апеляційний суд вважав за необхідне визначити вартість наданих адвокатом Кісільовою М. В. послуг, з розрахунку 1 750 грн за 1 годину наданої послуги відповідно до умов додаткової угоди від 23 липня 2020 року № 2. З урахуванням співмірності, реальності та доцільності понесених витрат, адвокату було достатньо 3 години часу для підготовки та подання до Київського апеляційного суду 16 листопада 2022 року додаткових письмових пояснень до апеляційної скарги, що відповідно складає 5 250,00 грн, а також 2 години часу для підготовки та подання до Київського апеляційного суду 04 квітня 2023 року додаткових письмових пояснень до апеляційної скарги, що відповідно складає 3 500 грн.

В іншій частині про неспівмірність витрат на оплату послуг адвоката зі складністю справи та наданих адвокатом послуг, часом, витраченим адвокатом на надання послуг, обсягом наданих адвокатом послуг, та значенням справи для сторони відповідач не заявляв. 

Ураховуючи критерії розумності, доцільності, реальності, апеляціний суд вважав, що стягненню з відповідача підлягають понесені позивачкою витрати за надання правової допомоги адвокатом Кісільовою М. В. на загальну суму 16 250 грн витрати на правову допомогу, що є обґрунтованими, доцільними та співмірними та підлягають стягненню з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 складають 73 250 грн, з яких витрати на правову допомогу, надану адвокатом Войтенком І. В. на суму 57 000 грн та надану адвокатом Кісільовою М. В. на суму 16 250 грн.

Постановою Верховного Суду від 01 серпня 2024 рокуклопотання ОСОБА_1 , яке подане її представником - адвокатом Войтенком І. В., задоволено.
Додаткові пояснення ОСОБА_2 , підписані його представником - адвокатом Жуковим Д. О., залишено без розгляду.
Касаційні скарги ОСОБА_2 , які подані його представником - адвокатом Жуковим Д. О., задоволено частково. 
Постанову Київського апеляційного суду від 14 квітня 2023 року, додаткову постанову Київського апеляційного суду від 22 травня 2023 року скасовано та передано справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції (касаційне провадження № 61-6304св23).

Постанова суду касаційної інстанції мотивована тим, що апеляційний суд не звернув увагу на те, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову. Поза увагою апеляційного суду залишилося те, що процесуальний закон не містить виключень при розгляді спору про поділ спільного майна подружжя щодо врахування предмету, підстав позову, та власне заявлених позовних вимог.

Апеляційний суд стягнув з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 13 020 000 грн компенсації половини коштів внесених ОСОБА_2 до статутного фонду товариств, хоча такої позовної вимоги нею заявлено не було, а відповідна заява про збільшення розміру позовних вимог залишена судом першої інстанції без розгляду протокольною ухвалою Васильківського міськрайонного суду Київської області від 08 грудня 2021 року.

У заяві про зміну предмету позову позивачка не просила стягнути з відповідача на свою користь компенсацію у розмірі 23 310 569,48 грн за перевищення частки у спільному майні подружжя, а просила визнати за нею право вимоги за договорами позики. Натомість апеляційний суд стягнув на користь позивачки компенсацію. Апеляційний суд не звернув увагу, що за наявності спору поділ права вимоги, яке виникло на підставі договору позики, здійснюється судом. Суд при поділі права вимоги, яке виникло на підставі договору позики, може визнати за іншим з подружжя частку в спільному праві вимоги.

Також апеляційний суд не встановив, коли відповідач зняв з депозитного рахунку кошти (під час шлюбу чи ні) з урахуванням того, що рішенням Печерського районного суду м. Києва від 18 грудня 2018 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було розірвано. Отже, апеляційний суд не з`ясував чи підлягає стягненню компенсація на користь позивачки.

За таких обставин, апеляційний суд по суті вирішував вимоги, які не були предметом розгляду в суді першої інстанції при вирішенні справи, вийшов за межі позовних вимог всупереч принципу диспозитивності та не переглянув по суті справу з урахуванням заявлених сторонами первісного та зустрічного позовів. 

Оскільки додаткове рішення є невід`ємною частиною рішення у справі, Верховний Суд вважав за необхідне скасувати і додаткову постанову Київського апеляційного суду від 22 травня 2023 року.

Короткий зміст оскаржуваного рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Київського апеляційного суду від 25 листопада 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана її представником - адвокатом Войтенком І. В., на рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 21 червня 2022 року задоволено частково. 
Рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 21 червня 2022 року скасовано.
У задоволенні позову ОСОБА_1 та зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено.
Судові витрати, понесені у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, покладено на сторони.
У задоволенні вимог про стягнення витрат на професійну правову допомогу, заявлених ОСОБА_2 у розмірі 140 000 грн та заявлених ОСОБА_1 у розмірі 121 300 грн, відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні первісних та зустрічних позовних вимог щодо поділу квартири АДРЕСА_1 ; будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , земельних ділянок (для обслуговування будинку), що знходяться за адресою: АДРЕСА_2 , кадастровий номер 3221480903:02:006:0016, площею 0,1020 га, кадастровий номер 3221480903:02:006:0022, площею 0,0983 га; квартири АДРЕСА_5 , реєстраційний номер: 5768489, загальною площею 59,2 кв. м, апеляційний суд виходив із того, що сторони, придбаваючи зазначене нерухоме майно, вже визначили його правовий статус та частку по 1/2 у кожного. При цьому купівля такого майна у шлюбі не може його трансформувати у спільну сумісну власність подружжя, тому вказане майно не має статусу спільного сумісного та не підлягає поділу саме у порядку поділу майна подружжя.

Суд апеляційної інстанції зазначив, що жодна зі сторін предметно не заявляла вимог щодо поділу речей побутового вжитку, кожен просив виділити конкретний об`єкт майна в особисту приватну власність і речі побутового вжитку в цьому об`єкті. Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для визнання особистою приватною власністю будь-якого нерухомого об`єкта майна щодо якого сторонами заявлені вимоги, зважаючи на принципи диспозитивності, суд не вправі сам поділити речі побутового вжитку, визначаючи суми компенсацій, якщо сторони не вказують конкретний перелік майна, з урахуванням також і можливості виділу його в натурі.

Здійснюючи такий розподіл, визнаючи за ОСОБА_1 право власності на речі побутового вжитку, що знаходяться у квартирі АДРЕСА_1 та речі побутового вжитку, що знаходяться у житловому будинку у АДРЕСА_2 , суд першої інстанції не звернув увагу на те, що за вимогами позову ОСОБА_1 такі вимоги не заявлялися.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 та зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 про визнання за кожним права особистої приватної власності на автомобіль марки «VOLKSWAGEN», модель «TOUAREG», суд апеляційної інстанції виходив із того, що спірний автомобіль придбаний сторонами у шлюбі, тому заявляючи вказані позовні вимоги, кожен із заявників повинен був спростувати належними та допустимими доказами презумпцію спільності майна подружжя. Проте, ані у позовній заяві, ані у заяві про зміну предмета позову позивачкою не зазначено жодних обставин придбання цього автомобіля, його вартості, джерел доходів, тощо, а посилання у зустрічній позовній заяві про те, що ОСОБА_2 постійно оновлював свій автомобіль, продаючи попередній, тому придбав спірний автомобіль за кошти, які були набуті ним до вступу до шлюбу, без конкретних розрахунків та сум скільки було вкладено з проданої особистої машини в останню набуту під час шлюбу, враховуючи, що частину автомобілів зареєстровано саме під час шлюбу, не є належним спростуванням вказаної презумпції.

Відмовляючи у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 про визнання його особистою приватною власністю автомобіля марки «LEXUS», модель «LS 460L», та автомобіля марки «AUDI», модель «A8L», апеляційний суд дійшов висновку, що ОСОБА_2 не надано належних та допустимих доказів на підтвердження права особистої приватної власності на зазначені автомобілі.

Відмовляючи ОСОБА_2 у задоволенні зустрічних позовних вимог про визнання його особистою приватною власністю автостоянки (паркомісця), суд апеляційної інстанції дійшов висновку про їх недоведеність.

Суд апеляційної інстанції зазначив, що відповідач за первісним позовом не надав доказів щодо права особистої приватної власності на спростування презумпції спільності майна ОСОБА_2 , зважаючи на придбання майна ОСОБА_1 у шлюбі.

Суд апеляційної інстанції, відмовляючи у задоволенні вимог первісного позову ОСОБА_1 про стягнення з відповідача на її користь суми грошової компенсації у розмірі 10 552 875 грн, тобто 3/4 частини від коштів, які відповідач вніс, а потім зняв з депозитного рахунку, відкритому в ПАТ «Укрсоцбанк», відкритому на його ім`я, керувався тим, що позивач за первісним позовом не надала доказів того, що кошти не були використані в інтересах сім`ї, оскільки всі дії з грошовими коштами відбулися до розірвання шлюбу.

Також відмовляючи у задоволенні вимог первісного позову ОСОБА_1 про стягнення з відповідача на її користь суми грошової компенсації у розмірі 1/2 частини від коштів, що перебувають на рахунках, відкритих на ім`я відповідача у ПАТ «Альфа-банк», суд апеляційної інстанції виходив із того, що матеріали справи не містять доказів наявності суми на банківському рахунку відповідача станом на час розгляду справи, а також руху коштів та того, що кошти не були використані в інтересах сім`ї.

Відмовляючи у задоволенні вимог первісного позову про зобов`язання відповідача здійснювати на користь позивачки виплату половини доходів з 49 % частки, що належить відповідачу в ТОВ «Соковий завод Сокирянський» та стягнення з відповідача на користь позивачки суми компенсації вартості внеску до статутних капіталів ТОВ «Соковий завод Сокирянський», ТОВ «Логіком-Систем», ТОВ «Тріумфальна Арка», ТОВ «ТПК-Електронікс» у розмірі 9 348 868,75 грн, апеляційний суд вказав, що вимоги про набуття права на частку учасника товариств або виплати вартості частки позивачем не заявлялися, в суді першої інстанції не встановлювалося відповідність вартості частки у статутному капіталі - розміру внеску, а вимоги про виплату половини доходів та компенсації внеску в статутні капітали, не відповідають нормам матеріального права.

Також відмовляючи у задоволенні вимог первісного позову про визнання за позивачем права вимоги за договорами позики, суд апеляційної інстанції зазначив, що договори позики були укладені ОСОБА_2 з ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ТОВ «Арка Хайтек», ТОВ «Соковий завод Сокирянський», проте позивачка не залучила відповідачами боржників за договорами позики, не вказала на яких стадіях перебувають правовідносини щодо цих договорів, чи є по ним виплати та погашення, зважаючи на те, що строки вимоги за договорами позики настали.

Короткий зміст вимог касаційних скарг

У касаційній скарзі представник  ОСОБА_2 - адвокат Жуков Д. О., посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просить постанову Київського апеляційного суду від 25 листопада 2024 року скасувати та залишити в силі рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 21 червня 2022 року.

У касаційній скарзі представник  ОСОБА_1 - адвокат Войтенко І. В., посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просить постанову Київського апеляційного суду від 25 листопада 2024 рокув частині відмови у задоволенні вимог первісного позову скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов ОСОБА_1 задовольнити повністю.

Надходження касаційних скарг до суду касаційної інстанції

У грудні 2024 року касаційна скарга  ОСОБА_2 , яка подана його представником - адвокатом Жуковим Д. О., на постанову Київського апеляційного суду від 25 листопада 2024 року надійшла до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16 грудня 2024 року касаційна скарга  ОСОБА_2 , яка подана його представником - адвокатом Жуковим Д. О., на постанову Київського апеляційного суду від 25 листопада 2024 рокупередана для розгляду колегії суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Осіяну О. М., Сакарі Н. Ю. (провадження № 61-16675ск24).

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 грудня 2024 року відкрито касаційне провадження у вказаній справіза касаційною скаргою  ОСОБА_2 , яка подана його представником - адвокатом Жуковим Д. О., на постанову Київського апеляційного суду від 25 листопада 2024 року, витребувано цивільну справу із суду першої інстанції та роз`яснено учасникам справи право подати відзив на касаційну скаргу.

У грудні 2024 року касаційна скарга  ОСОБА_1 , яка подана її представником - адвокатом Войтенко І. В., на постанову Київського апеляційного суду від 25 листопада 2024 року надійшла до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Відповідно до протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 25 грудня 2024 року касаційна скарга  ОСОБА_1 , яка подана її представником - адвокатом Войтенко І. В., на постанову Київського апеляційного суду від 25 листопада 2024 року передана для розгляду колегії суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Осіяну О. М., Сакарі Н. Ю. (провадження № 61-16675ск24).

У січні 2025 року до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від представника  ОСОБА_1 - адвоката Войтенка І. В. надійшли доповнення до касаційної скарги.

У січні 2025 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою судді Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 14 січня 2025 року касаційну скаргу  ОСОБА_1 , яка подана її представником - адвокатом Войтенко І. В., на постанову Київського апеляційного суду від 25 листопада 2024 року залишено без руху з наданням строку на усунення недоліків. Зазначено строк виконання ухвали та попереджено про наслідки її невиконання.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 січня 2025 року прийнято до провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 , яка подана її представником - адвокатом Войтенко І. В., та доповнення до неї на постанову Київського апеляційного суду від 25 листопада 2024 року; роз`яснено учасникам справи право подати відзив на касаційну скаргу.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 квітня 2025 року справу призначено до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Відповідно до розпорядження в. о. Заступника керівника Апарату Верховного Суду - керівника секретаріату Касаційного цивільного суду від 14 листопада 2025 року № 815/0/226-25 про призначення повторного автоматизованого розподілу судової справи у зв`язку з обранням до Великої Палати Верховного Суду судді Білоконь О. В. та на підставі службової записки Секретаря Першої судової палати Луспеника Д. Д. призначено повторний автоматизований розподіл судової справи № 362/1505/18 за касаційним провадженням № 61-16675св24.

Згідно з протоколом автоматизованого визначення складу колегії суддів від 14 листопада 2025 року визначено такий склад колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду для розгляду справи № 362/1505/18 за касаційним провадженням № 61-16675св24: Лідовець Р. А. (суддя-доповідач), Гулейков І. Ю., Коломієць Г. В., Луспеник Д. Д., Черняк Ю. В.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга  ОСОБА_2 , яка подана його представником - адвокатом Жуковим Д. О., мотивована тим, що висновки апеляційного суду щодо квартири АДРЕСА_1 є взаємовиключними щодо титулу квартири, оскільки судом неправильно витлумачено положення частини третьої статті 368 ЦК України та частини другої статті 60 СК України, а також не застосовано частину другу статті 70 СК України.

Вказує, що спірна квартира була набута у шлюбі, належить сторонам на праві спільної сумісної власності, отже висновок апеляційного суду про частковий режим особистої власності є взаємовиключним. Спірна квартира є особистою приватної власністю ОСОБА_2 , оскільки набута через 2 місяці після укладення шлюбу за кошти, які належали йому до шлюбу, незалежно від того як вона була документально оформлена. Сам факт придбання майна у період шлюбу не є безумовною підставою для надання такому майну статусу спільної сумісної власності подружжя.

На думку заявника, апеляційний суд під час повторного розгляду справи не виконав вказівки Верховного Суду, невмотивовано відхилив висновок судової економічної експертизи, не дослідив доказів, які містяться у матеріалах справи, зазначивши про їх ненадання.

Підставою касаційного оскарження зазначених судових рішень представник  ОСОБА_2 - адвокат Жуков Д. О., вказує неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування апеляційним судом норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду від 20 червня 2022 року у справі № 756/10472/15-ц, від 20 липня 2022 року у справі № 703/2284/19, від 29 листопада 2022 року у справі № 293/535/20-ц, від 22 вересня 2020 року у справі № 214/6174/15-ц, від 10 квітня 2024 року у справі № 202/3829/16-ц, від 07 квітня 2020 року у справі № 521/2993/13-ц, що передбачено пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України.

Також представник  ОСОБА_2 - адвокат Жуков Д. О., зазначає про порушення судом норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, а саме, судові рішення оскаржуються з підстав, передбачених частиною третьою статті 411 ЦПК України, оскільки суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

У лютому 2025 року представник  ОСОБА_2 - адвокат Жуков Д. О. подав до Верховного Суду заяву про поворот виконання постанови Київського апеляційного суду від 14 квітня 2023 року.

Касаційна скарга  ОСОБА_1 , яка подана її представником - адвокатом Войтенком І. В., мотивована тим, що суд апеляційної інстанції проігнорував вимоги про поділ речей, що були встановлені під час розгляду, які є очевидно віддільними, підпадають під режим спільного майна та очевидно залишились у користуванні та володінні відповідача. Тобто відсутність будь-якого поділу позбавило позивачку права на отримання компенсації за такі речі.

Вказує, що виходячи із матеріального інтересу позивачки у отримані частки у праві спільної власності на грошові кошти, які було внесено до статутного капіталу підприємства, внаслідок чого один із подружжя набув право власності на частку у цьому товаристві, та їх отримання у розпорядження та користування позивачем, а також правових висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 17 січня 2024 року у справі № 522/17831/20 (провадження № 61-7951св23), щодо можливості суду здійснити поділ майна іншим способом аніж просить позивач, суд не був обмежений у повноваженнях змінити спосіб поділу майна та стягнути з відповідача саме половину вартості частки члена подружжя у статутному капіталі. 

Посилається на те, що у даному випадку депозитні кошти, внесені відповідачем як одним із подружжя і у подальшому без згоди позивачки зняті, тобто, перераховані на рахунок своєї матері, очевидно були витрачені на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби.

Відмовляючи у позові в частині поділу автомобілів, апеляційний суд не врахував висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 17 січня 2024 року у справі № 522/17831/20 (провадження № 61-7951св23) та у пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», що призвело до протиправної відмови у захисті права первісного позивачки.

Підставою касаційного оскарження зазначених судових рішень представник  ОСОБА_1 - адвокат Войтенком І. В., вказує неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування апеляційним судом норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 21 жовтня 2021 року у справі № 137/731/17, від 02 жовтня 2024 року у справі № 372/3733/22, від 15 вересня 2021 року у справі № 372/2583/18, від 17 січня 2024 року у справі № 522/17831/20, від 05 січня 2024 року у справі № 755/12204/18, що передбачено пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України.

Доводи осіб, які подали відзиви на касаційні скарги.

У січні 2025 року від представника ОСОБА_1 - адвоката Войтенка І. В. надійшов відзив на касаційну скаргу, в якому заявник просить касаційну скаргу ОСОБА_2 у частині відмови у задоволенні його зустрічних позовних вимог залишити без задоволення, посилаючись на те, що висновки експертизи не можуть бути застосовані до спірних правовідносин, оскільки дослідження проведено на підставі документів, які не містять інформації про походження коштів за рахунок яких здійснювалося придбання майна, в той час, як стороною дрібних побутових правочинів може бути будь-хто із подружжя укладаючи такий правочин в інтересах сім`ї. Тому висновки експертизи не відповідають на запитання за рахунок яких коштів було придбано майно, та не вказують на те, що спірне майно було придбано за рахунок майна, яке було набуте однією із сторін до вступу у шлюб.

Вказує, що відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 , суд апеляційної інстанції правильно застосував імперативні вимоги частини першої статті 70 СК України, та оцінивши докази, надані відповідачем, правильно обґрунтованого висновку про відсутність належних і допустимих доказів придбання спірного майна за рахунок особистих коштів ОСОБА_2 .

У січні 2025 року від представника ОСОБА_2 - адвоката Жукова Д. О. надійшов відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1 , в якому заявник просить у задоволенні касаційної скарги ОСОБА_1 відмовити, посилаючись на те, що суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку, що позивачем допущена суперечлива поведінка, оскільки спочатку у позовній заяві вона зазначала, що домоволодіння є її особистою приватною власністю, набуте за подаровані батьком кошти, а у заяві про зміну предмета позову та у подальшому розгляді справи - посилалася на те, що майно сторони придбавали спільно.

Зазначає, що позивачка не заперечувала, що до шлюбу не мала власного житла у м. Києві, не спростувала, що мала лише 3 роки трудового стажу на посадах у галузі продажу туристичних путівок, що об`єктивно унеможливлює накопичення нею коштів, достатніх для придбання квартири площею 336,7 кв. м у м. Києві.

На думку заявника, апеляційний суд обґрунтовано відмовив у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення депозиту, оскільки вона не довела того, що зняті з депозитних рахунків кошти були використані не в інтересах сім`ї. Під час нового апеляційного перегляду апеляційний суд дотримався вказівок суду касаційної інстанції.

У лютому 2025 року ТОВ «Арка Хайтек» подало відзив на касаційну скаргу, в якому просило касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити, а у задоволенні касаційної скарги ОСОБА_1 відмовити.

У лютому 2025 рокуОСОБА_4 подала відзив на касаційну скаргу, в якому просила касаційну скаргу  ОСОБА_2 задовольнити, а касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

З 07 червня 2002 року до 18 грудня 2018 року ОСОБА_6 та  ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Печерського районного суду м. Києва від 18 грудня 2018 рокуу справі № 757/18749/18-ц.

ОСОБА_6 розпочала трудову діяльність у червні 1999 року на посаді інженера з маркетингу, пропрацювавши 1 рік. У червні 2000 року ОСОБА_6 взято на роботу менеджером з реклами, у червні 2001 року - спеціалістом туристичного відділу, з якої її було звільнено у червні 2002 року.

Згідно з трудовою книжкою  ОСОБА_6 03 червня 2002 року її було прийнято на посаду економіста Товариства з обмеженою відповідальністю «АВ-Електронікс», звільнено 31 січня 2006 року, співвласником та генеральним директором товариства був   ОСОБА_2 

01 березня 2006 року  ОСОБА_1 прийнято на посаду економіста ТОВ «Тріумфальна арка», звільнено 10 лютого 2014 року. Повторно 12 березня 2015 року  ОСОБА_1 прийнято на посаду економіста з питань праці, звільнено 09 червня 2017 року співвласником цього товариства був   ОСОБА_2 , генеральним директором - ОСОБА_7 , якого було допитано судом як свідка та який повідомив суду, що прийняти  ОСОБА_1 на роботу його попросив   ОСОБА_2 , фактично  ОСОБА_1 трудової діяльності не здійснювала, їй нараховувалася та виплачувалася заробітна плата близько до мінімальної. Також свідок повідомив, що декілька разів був у житлі сторін та знає, що домогосподарством сторін опікувалися хатні працівники. Представник   ОСОБА_2 - адвокат Жуков Д. О. зазначив, що домогосподарством сторін займалися наймані працівники: водій, садівник, кухар, няня,  ОСОБА_1 домогосподарство не вела. Представник  ОСОБА_1 - адвокат Кісільова М. В. визнала, що колишнє подружжя сторін наймало для виховання спільної дитини няню та мало водія, проте це не свідчить про те, що вона не опікувалася сином та житлом.

ОСОБА_2 розпочав трудову діяльність у 1987 року, що підтверджується трудовою книжкою, в якій зроблено відповідний запис. 

Згідно з витягами з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань щодо ТОВ «АВ-ЕЛЕКТРОНІКС», зареєстрованого 24 листопада 2000 року; ТОВ «СТАР ТЕЛЕКОМ», зареєстрованого 02 червня 1999 року; ТОВ «ТПК-ЕЛЕКТРОНІКС», зареєстрованого 16 березня 1999 року; ТОВ «ЧУМАЦЬКИЙ ШЛЯХ», зареєстрованого 22 квітня 1999 року ОСОБА_2 був співвласником вказаних товариств.

15 серпня 2002 року між ОСОБА_8 (продавець) та ОСОБА_1 , ОСОБА_2 (покупці) було укладено договір купівлі-продажу, за яким покупці придбали квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 336,70 кв. м, за ціною 1 138 000 грн.

ОСОБА_1 і ОСОБА_2 переобладнали зазначену квартиру на дві, частину якої продали 02 березня 2007 року окремою площею 131,20 кв. м за 2 525 000 грн.

Інша частина квартири площею 195,50 кв. м після переобладнання на підставі свідоцтва про право власності, виданого Головним управлінням житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради від 15 серпня 2005 року, належить ОСОБА_1 і ОСОБА_2 у рівних частинах на праві приватної власності.

18 листопада 2002 року між ОСОБА_8 (продавець) та ОСОБА_1 (покупець) було укладено договір купівлі-продажу автостоянки № 23 на 2 поверсі секції «Б» критої автостоянки, площею 14,9 кв. м, на АДРЕСА_4 .

Згідно з висновком експертів за результатами проведеної судової оціночно-будівельної та оціночно-земельної експертизи від 03 вересня 2019 року № 2008/19-43/24060-24063/19-43/24064/19-42, призначеної судом за клопотанням ОСОБА_1 , вартість автостоянки складає 587 835 грн, отже грошові частки кожного з подружжя дорівнюють: позивача - 5,27 % х 587 835 грн = 30 978,90 грн, відповідача - 94,73 % х 587 835 грн = 556 856,10 грн.
29 червня 2004 року між ОСОБА_9 (продавець) та ОСОБА_1 , ОСОБА_2 (покупці) було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_5 , загальною площею 46,3 кв. м, відповідно до пункту 1 якого покупці купили у рівних долях кожний зазначену квартиру.

Відповідно до витягу з реєстру, виданого Комунальним підприємством Ялтинське бюро технічної інвентаризації від 29 червня 2004 року, за ОСОБА_1 і ОСОБА_2 зареєстровано право приватної спільної часткової власності по 1/2 за кожним на вказану квартиру.

Згідно з висновком експертів за результатами судової оціночно-будівельної та оціночно-земельної експертизи від 03 вересня 2019 року № 2008/19-43/24060-24063/19-43/24064/19-42 провести огляд квартири в Автономній Республіці Крим у зв`язку з її тимчасовою окупацією неможливо, а тому провести оцінку її вартості також неможливо.

25 листопада 2005 року між ОСОБА_10 , від імені якої діє ОСОБА_11 , (продавець) та ОСОБА_2 і ОСОБА_1 (покупці) було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку на АДРЕСА_2 , загальною площею 382,5 кв. м, згідно з пунктом 1 якого покупці купили по 1/2 частині кожний зазначений житловий будинок.

Згідно з витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на праві приватної спільної часткової власності кожному належить по 1/2 частині вказаного житлового будинку.

25 листопада 2005 року між ОСОБА_10 , від імені якої діє ОСОБА_11 , (продавець) та ОСОБА_2 і ОСОБА_1 (покупці) було укладено два договори купівлі-продажу земельної ділянки, кадастровий номер 3221480903:02:006:0022, площею 0,0983 га, та кадастровий номер 3221480903:02:006:0016, площею 0,102 га, згідно з пунктами 1 яких покупці купили по 1/2 частині кожний зазначені земельні ділянки.

Згідно з висновком судової економічної експертизи від 29 березня 2019 року № 2010/19-72 внесок ОСОБА_1 у власність подружжя складає 1 262 500 грн, що становить 5,27 %, внесок ОСОБА_2 у власність подружжя складає 22 686 165,46 грн, що становить 94,73 %.

Згідно з висновком експерта № 15043 за результатами проведення судової товарознавчої експертизи від 13 серпня 2021 року вартість майна, що знаходиться у квартирі становить 147 561,90 грн, вартість майна, що знаходиться у домоволодінні становить 1 336 825,65 грн.

18 серпня 2017 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 було укладено договір позики, за яким ОСОБА_2 передав у позику 300 000 доларів США на строк до 19 лютого 2019 року.

09 червня 2017 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір позики, за яким ОСОБА_2 передав у позику 150 000 доларів США на строк до 10 грудня 2021 року.

22 липня 2017 року між ОСОБА_2 та ТОВ «Соковий завод Сокирянський» було укладено договір позики № 2206171, за яким ОСОБА_2 передав у позику 2 000 000 грн на строк до 20 серпня 2017 року.

31 серпня 2017 року між ОСОБА_2 та ТОВ «Арка Хайтек» було укладено договір позики № 310717/1, за яким ОСОБА_2 передав у позику 4 000 000 грн на строк до 31 грудня 2018 року.

12 липня 2017 року ОСОБА_2 відповідно до договору депозитного рахунку № НОМЕР_3 у ПАТ «Укрсоцбанк» вніс на депозит 535 000 доларів США.

Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортних засобів серії НОМЕР_11 за ОСОБА_2 зареєстровано автомобіль марки «AUDI A8L», державний номер НОМЕР_5 , 2012 року випуску, а відповідно до свідоцтва серії НОМЕР_2 - автомобіль марки «VOLKSWAGEN TOUAREG», державний номер НОМЕР_1 , 2010 року випуску.

За ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_12 зареєстровано автомобіль марки «LEXUS LS460L», державний номер НОМЕР_6 , 2008 року випуску.

ОСОБА_2 зробив внесок у статутні капітали ТОВ «Соковий завод Сокирянський», ТОВ «Логіком-Систем», ТОВ «Тріумфальна Арка», ТОВ «ТПК-Електронікс» у розмірі 9 348 868,75 грн.

2. Мотивувальна частина 

Позиція Верховного Суду

Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України.

Відповідно до пунктів 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках, зокрема, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Касаційна скарга ОСОБА_2 , яка подана його представником - адвокатом Жуковим Д. О., задоволенню не підлягає.

Касаційна скарга ОСОБА_1 , яка подана її представником - адвокатом Войтенком І. В., підлягає частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог частин першої та другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржувана постанова апеляційного суду зазначеним вимогам закону відповідає не повністю.

Частиною першою статті 2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Частиною другою статті 3 СК України визначено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (частина дев`ята статті 7 СК України).

Відповідно до частин першої та другої статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.

Згідно із частиною першою статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто (пункт 3 частини першої статті 57 СК України).

Відповідно до частини першої статті 60 CK України, майно, набуте, подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

Отже, у сімейному законодавстві діє презумпція спільності майна подружжя та частки чоловіка і дружини є рівними.

У частині першій статті 61 СК України передбачено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя.

Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує (див.: постанову Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18), постанову Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 595/324/17 (провадження № 61-38303св18)).

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України).

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до статті 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України (стаття 68 СК України).

Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплене у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України)).

Законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує (див.: постанову Великої Палати Верховного Суду від 11 жовтня 2023 року у справі № 756/8056/19 (провадження № 14-94цс21)).

Відповідно до частин першої, другої статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом (речення перше абзацу другого частини першої статті 71 СК України). Тобто суд має вирішити переданий на його розгляд спір про поділ спільної сумісної власності саме тоді, коли подружжя не домовилося про порядок такого поділу. Вирішення цього спору, зокрема щодо неподільної речі, не має зумовлювати у співвласників потребу після судового рішення домовлятися про порядок поділу цього ж майна, а саме про виплату одному із них компенсації іншим співвласником і про гарантії її отримання. Якщо одна зі сторін спору довірила його вирішення суду, відповідний конфлікт треба вичерпати внаслідок ухвалення судового рішення та подальшого його виконання (див.: пункт 27 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (провадження № 14-182цс21)).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно зі статтею 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Ці дані встановлюються такими засобами:
1) письмовими, речовими і електронними доказами;
2) висновками експертів;
3) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частина третя статті 89 ЦПК України).

Щодо вимог про поділ нерухомого майна

Відповідно до частини першої статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Частинами першою-третьою статті 358 ЦК України передбачено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Згідно із частиною першою статті 71 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Аналогічні положення містяться у частині другій статті 372 ЦК України.

Поділ спільного майна відрізняється від виділу частки співвласника або припинення його права на частку у спільному майні однією суттєвою ознакою - у разі поділу майна право спільної часткової власності на нього припиняється (див.: постанову Верховного Суду від 22 січня 2020 року у справі № 243/6275/16-ц (провадження № 61-42813св18)).

Позов про визнання права на частку в праві спільної часткової власності не є вимогою про поділ майна в натурі. Тому при визнанні права на частку не здійснюється вказівка які саме об`єкти в натурі відповідають частці в праві спільної часткової власності (див.: постанову Верховного Суду від 16 вересня 2020 року у справі № 344/5437/17 (провадження № 61-124св20)).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Апеляційним судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що сторони, придбаваючи квартиру АДРЕСА_1 , житловий будинок на АДРЕСА_2 , земельні ділянки на АДРЕСА_2 та квартиру  АДРЕСА_5 , вже визначили правовий статус зазначеного майна та частку кожного у вказаному майні.

Ураховуючи викладене, апеляційний суд дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання за нею права особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 ; визнання за ОСОБА_2 права особистої приватної власності на будинок, що розташований на АДРЕСА_2 ; стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошової компенсації замість її частки у праві спільної сумісної власності на вказаний житловий будинок у розмірі 4 067 250 грн та про відмову у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 про визнання за ним права особистої приватної власності на будинок, що розташований на АДРЕСА_2 та все рухоме майно, що в ньому знаходиться, земельні ділянки, розташовані на АДРЕСА_2 , кватиру АДРЕСА_1 , квартири АДРЕСА_5 , оскільки придбання вказаного майна у шлюбі у спільну часткову власність не може його трансформувати у спільну сумісну власність, отже, на таке майно не розповсюджується режим спільної сумісної власності.

Крім того, обґрунтованим є висновок суду апеляційної інстанції про відмову у задоволенні зустрічних позовних вимог про визнання за ОСОБА_2 права особистої приватної власності на автостоянку (паркомісце), оскільки вказане нерухоме майно є спільною сумісною власністю подружжя і позивачем за зустрічним позовом не спростовано презумпцію спільності права власності подружжя на зазначене майно.

Посилання у касаційних скаргах щодо необхідності поділу нерухомого майна також не заслуговують на увагу, оскільки придбаваючи спірне нерухоме майно, сторони визначили його правовий статус та частку кожного у вказаному майні, тому зазначене майно не має статусу спільного сумісного, а отже і не підлягає поділу в межах цієї справи.

При цьому Верховний Суд звертає увагу на те, що сторони, посилаючись на те, що спірне нерухоме майно було придбано за особисті кошти кожного із них та заявляючи вимоги про визнання за ними праві приватної власності на об`єкти нерухомості, не оспорювали договорів, на підставі яких вказане нерухоме майно було набуто ними у спільну часткову власність щодо визначення правового статусу такого майна.
Щодо поділу речей побутового вжитку, які знаходяться у нерухомому майні

Звертаючись до суду з первісним позовом, ОСОБА_1 , зокрема, просила суд: визнати за нею право особистої приватної власності на речі побутового вжитку, які містяться у квартирі АДРЕСА_1 ; визнати за відповідачем право особистої приватної власності на речі побутового вжитку, які знаходяться в житловому будинку розташованому за адресою: АДРЕСА_2 ; стягнути з ОСОБА_2 на її користь грошову компенсацію замість її частки у праві спільної сумісної власності на речі побутового вжитку, які знаходяться у будинку за адресою: АДРЕСА_2 , у розмірі 4 873 274,00 грн.

Звертаючись до суду із зустрічним позовом, ОСОБА_2 , зокрема, просив суд: визнати за ним право особистої приватної власності на все рухоме майно, що знаходиться у квартирі АДРЕСА_1 та у квартирі   АДРЕСА_5 .

Основною засадою (принципом) цивільного судочинства є, зокрема, диспозитивність (пункт 5 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Диспозитивність - один з базових принципів судочинства, керуючись яким, позивач самостійно вирішує, які позовні вимоги заявляти. Суд позбавлений можливості формулювати позовні вимоги замість позивача. Якщо особою заявляється належна позовна вимога, яка може її ефективно захистити, суди не повинні відмовляти у її задоволенні виключно з формальних міркувань. Така відмова призведе до необхідності особи повторно звертатись до суду за захистом своїх прав (які при цьому могли бути ефективно захищені), що невиправдано затягне вирішення справи по суті (див.: пункт 118 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 грудня 2022 року у справі № 914/2350/18 (914/608/20) (провадження № 12-83гс21)).

У цивільному судочинстві діє принцип диспозитивності, який покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, про вирішення яких його просять сторони у справі (учасники спірних правовідносин), та позбавляє можливості ініціювати судове провадження. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача. Отже, кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Отже, суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову (див.: постанову Верховного Суду від 02 червня 2022 року у справі № 602/1455/20 (провадження № 61-475св22)).

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (частина друга статті 12 ЦПК України).

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина перша, третя статті 12, частина перша, п`ята, шоста статті 81 ЦПК України).

У резолютивній частині рішення зазначається висновок суду про задоволення позову чи про відмову в позові повністю або частково щодо кожної з заявлених вимог (пункт 1 частини п`ятої статті 265 ЦПК України).

При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог (частина друга статті 264 ЦПК України).

В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції (частина шоста статті 367 ЦПК України).

Касаційний суд вже зауважував, що процесуальний закон не містить виключень при розгляді спору про поділ спільного майна подружжя не враховувати предмет, підстави позову, та власне позовні вимоги, які заявив позивач (див.: постанову Верховного Суду від 01 серпня 2024 року у справі № 362/1505/18 (провадження № 61-6304св23)).

Ураховуючи наведене, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для визнання особистою приватною власністю будь-якого рухомого об`єкта майна щодо якого сторонами заявлені вимоги, зважаючи на принципи диспозитивності, оскільки суд не вправі сам поділити речі побутового вжитку, визначаючи суми компенсації, якщо сторони не вказують конкретний перелік майна. 

Щодо поділу транспортних засобівта автостоянки (паркомісця)

Звертаючись до суду з первісним позовом ОСОБА_1 , зокрема, просила суд: визнати за нею право особистої приватної власності на автомобіль марки «VOLKSWAGEN», модель «TOUAREG», 2010 року випуску, державний номер НОМЕР_1 , а ОСОБА_2 , зокрема, просив визнати за ним право особистої приватної власності на автомобіль марки «AUDI», модель «A8L», 2012 року, державний номер НОМЕР_5 , автомобіль марки «VOLKSWAGEN», модель «TOUAREG», 2010 року, державний номер НОМЕР_1 , автомобіль марки «Lexus», модель «LS 460 L», 2008 року, державний номер НОМЕР_6 .

Законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує (див.: постанову Великої Палати Верховного Суду від 11 жовтня 2023 року у справі № 756/8056/19 (провадження № 14-94цс21)).

Апеляційний суд встановив, що спірні транспортні засоби були придбані сторонами під час перебування у зареєстрованому шлюбі, тому вказане рухоме майно їх спільною сумісною власністю, а сторонами кожним окремо не спростовано презумпцію спільності права власності подружжя на зазначене майно.

Верховний Суд погоджується з висновками суду апеляційної інстанції про недоведеність належними та допустимим доказами первісних та зустрічних позовних вимог щодо права особистої приватної власності на спірні транспортні засоби та з урахування заявлених первісних і зустрічних позовних вимог, відмову у їх задоволенні.

Також суд апеляційної дійшов обґрунтованого висновку, що автомобіль марки «AUDI», модель «A8L», 2012 року, державний номер НОМЕР_5 , не є предметом поділу, тому вказаний автомобіль залишається у власності ОСОБА_2 . 

Щодо стягнення грошових коштів, розміщених на депозитному рахунку у ПАТ «Укрсоцбанк» та рахунках, відкритих на ім`я ОСОБА_2 у ПАТ «Альфа-банк»

Відповідно до положень статті 61 СК України грошові суми (вклади), внесені у банківські (фінансові) установи за договорами банківського вкладу (депозиту) за рахунок заробітної плати, пенсії, стипендії, інших доходів подружжя, незалежно від їх виду та від того, на чиє ім`я з подружжя вони внесені є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Звертаючись до суду з первісним позовом, ОСОБА_1 просила суд стягнути з ОСОБА_2 на свою користь грошову компенсацію у розмірі 10 552 875 грн, що становить 3/4 частини, з урахуванням збільшеної частки за борг по аліментам, від коштів, які відповідач вніс, а потім зняв з депозитного рахунку № НОМЕР_3 у ПАТ «Укрсоцбанк», відкритому на ім`я ОСОБА_2 на підставі договору банківського вкладу від 12 липня 2017 року № 26358012130974, та грошову компенсацію у розмірі 1/2 частини від коштів, що перебувають на рахунках, відкритих на ім`я ОСОБА_2 у ПАТ «Альфа-банк».

Апеляційний суд встановив, що всі дії щодо зняття коштів з депозитного рахунку № НОМЕР_3 в ПАТ «Укрсоцбанк», відкритому на ім`я ОСОБА_2 на підставі договору банківського вкладу від 12 липня 2017 року № 26358012130974, були здійснені під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі. При цьому матеріали справи не містять доказів наявності сум на банківському рахунку ОСОБА_2 станом на час розгляду справи, а також руху коштів.

Зазначене свідчить про те, що ОСОБА_1 не довела належними та допустимими доказами використання грошових коштів ОСОБА_2 не в інтересах сім`ї.

Положення статті 60 СК України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

Зазначена презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує.

Ураховуючи зазначене, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення вимог ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів, розміщених на депозитному рахунку у ПАТ «Укрсоцбанк» та рахунках, відкритих на ім`я ОСОБА_2 у ПАТ «Альфа-банк», у зв`язку з їх недоведеністю.

Щодо вимог первісного позову про визнання за ОСОБА_1 права вимоги за договорами позики

Звертаючись до суду з первісним позовом, ОСОБА_1 , зокрема, просила суд визнати за нею право вимоги за договорами позики з ОСОБА_4 від 18 серпня 2017 року у розмірі 300 000 доларів США (7 891 290 грн), ОСОБА_3 від 09 червня 2017 року у розмірі 150 000 доларів США (3 945 645 грн), ТОВ «Арка Хайтек» від 31 серпня 2017 року № 310717/1 у розмірі 4 000 000 грн, ТОВ «Соковий завод Сокирянський» від 22 липня 2017 року № 2206171 у розмірі 2 000 000 грн.

Апеляційним судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 18 серпня 2017 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 було укладено договір позики, за яким ОСОБА_2 передав у позику 300 000 доларів США на строк до 19 лютого 2019 року.

09 червня 2017 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір позики, за яким ОСОБА_2 передав у позику 150 000 доларів США на строк до 10 грудня 2021 року.

22 липня 2017 року між ОСОБА_2 та ТОВ «Соковий завод Сокирянський» було укладено договір позики № 2206171, за яким ОСОБА_2 передав у позику 2 000 000 грн на строк до 20 серпня 2017 року.

31 серпня 2017 року між ОСОБА_2 та ТОВ «Арка Хайтек» було укладено договір позики № 310717/1, за яким ОСОБА_2 передав у позику 4 000 000 грн на строк до 31 грудня 2018 року.

Право вимоги, яке виникло на підставі договору позики, є подільним правом. За допомогою такого універсального регулятора приватних відносин як договір його сторони можуть визначити як буде здійснюватися спільне право вимоги, яке виникло на підставі договору позики, так і його поділ. За наявності спору, поділ права вимоги, яке виникло на підставі договору позики, здійснюється судом. Касаційний суд констатує, що в СК України є прогалина та відсутній регулятор, який визначав би правило поведінки для випадку, коли здійснюється судом поділ права вимоги, яке виникло на підставі договору позики. Подібною нормою є частина перша статті 71 СК України, яка підлягає застосуванню на підставі аналогії закону. Тому суд при поділі права вимоги, яке виникло на підставі договору позики, в тому числі й того, заборгованість за яким стягнена рішенням суду на користь іншого з подружжя, може визнати за іншим з подружжя частку в спільному праві вимоги (див.: постанову Верховного Суду від 05 січня 2024 року у справі № 755/12204/18 (провадження № 61-2401св21)).

Тлумачення пункту 1 частини другої статті 16 ЦК України свідчить, що по своїй суті такий спосіб захисту як визнання права може застосовуватися тільки тоді, коли суб`єктивне цивільне право виникло і якщо це право порушується (оспорюється або не визнається) іншою особою (див.: постанову Верховного Суду від 21 вересня 2022 року у справі № 127/23627/20 (провадження № 61-17025св21), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року у справі № 233/4580/20 (провадження № 61-12524сво21)).

Такий спосіб захисту як визнання права може застосовуватися для захисту (невизнання чи оспорювання) різноманітних приватних прав (зобов`язальних, речових, виключних, спадкових, права на частку в спільній частковій власності і т. д.) (див.: постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)).

Сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор (частина перша статті 510 ЦК України). Зміст зобов`язання складають права та обов`язки його суб`єктів. Суб`єктивне право, що має управомочена сторона у зобов`язанні, називається правом вимоги, а суб`єктивний обов`язок зобов`язаної сторони є боргом.

Згідно з вимогами статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відмовляючи у задоволенні вимог первісного позову  ОСОБА_1 про визнання за нею права вимоги за договорами позики, суд апеляційної інстанції правильно виходив із того, що договори позики були укладені ОСОБА_2 з ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ТОВ «Арка Хайтек», ТОВ «Соковий завод Сокирянський», проте позивачка не залучила до участі у справі як відповідачів боржників за вказаними договорами позики, не вказала на яких стадіях перебувають правовідносини щодо цих договорів, чи є по ним виплати та погашення, зважаючи на те, що строки вимоги за договорами позики на момент розгляду справи настали.

Посилання заявників касаційних скарг на застосування судом апеляційної інстанцій норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду є безпідставними, оскільки висновки у наведених заявниками справах та у справі, яка переглядається, а також встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є різними, у зазначеній справі суди виходили з конкретних обставин справи та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності. Посилаючись на загальні висновки Верховного Суду щодо застосування норм права у спірних правовідносинах, заявники намагаються досягти повторної оцінки доказів, однак суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (див.: постанову Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18)).

Вирішуючи спір, який виник між сторонами у справі, апеляційний суд правильно визначив характер спірних правовідносин і норми матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку згідно зі статтями 76-78, 81, 89, 367, 368 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Верховний Суд вважає, що апеляційний суд у зазначених частинах надав правильну оцінку спірним правовідносинам та правильно застосував до них норми матеріального права.

Отже, доводи касаційних скарг не можуть бути підставами для скасування постанови суду апеляційної інстанції у зазначених частинах, оскільки вони не відповідають матеріалам справи та встановленим судом обставинам, ґрунтуються на неправильному тлумаченні заявниками норм матеріального та процесуального права, були предметом дослідження в суді апеляційної інстанції з наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах закону, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.

Оскільки доводи касаційних скарг висновків апеляційного суду не спростовують, на законність та обґрунтованість судового рішення не впливають, то колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційні скарги без задоволення, а оскаржувану постанову апеляційного суду у зазначених частинах - без змін.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає без задоволення касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Щодо вимог первісного позову про стягнення суми компенсації вартості внеску в статутні капітали товариств

Проте колегія суддів Верховного Суду не може погодився з висновками апеляційного суду щодо вимог первісного позову ОСОБА_1 про зобов`язання відповідача здійснювати на її користь виплату половини доходів з 49 % частки, що належить ОСОБА_2 у ТОВ «Соковий завод Сокирянський», та стягнення з відповідача на її користь суми компенсації вартості внеску в статутні капітали ТОВ «Соковий завод Сокирянський», ТОВ «Логіком-Систем», ТОВ «Тріумфальна Арка», ТОВ «ТПК-Електронікс», з огляду на таке.

Звертаючись до суду з первісним позовом, ОСОБА_1 просила стягнути з ОСОБА_2 частку, що належить відповідачу в ТОВ «Соковий завод Сокирянський», та суми компенсації вартості внеску до статутних капіталів ТОВ «Соковий завод Сокирянський», ТОВ «Логіком-Систем», ТОВ «ТПК-Електронікс» та ТОВ «Тріумфальна Арка».

Вкладом до статутного (складеного) капіталу господарського товариства можуть бути гроші, цінні папери, інші речі або майнові чи інші відчужувані права, що мають грошову оцінку, якщо інше не встановлено законом (частина перша статті 13 Закону України «Про господарські товариства»). Аналогічна норма передбачена частиною другою статті 115 ЦК України.

Товариство є власником майна, переданого йому учасниками у власність як вклад до статутного (складеного) капіталу продукції, виробленої товариством в результаті господарської діяльності; одержаних доходів; іншого майна, набутого на підставах, не заборонених законом (частина перша статті 12 Закону України «Про господарські товариства» у вказаній редакції). Аналогічна норма передбачена частиною першою статті 115 ЦК України.

Учасники товариства мають право, зокрема, брати участь у розподілі прибутку товариства та одержувати його частку (дивіденди). Право на отримання частки прибутку (дивідендів) пропорційно частці кожного з учасників мають особи, які є учасниками товариства на початок строку виплати дивідендів; здійснити відчуження часток у статутному (складеному) капіталі товариства, цінних паперів, що засвідчують участь у товаристві, в порядку, встановленому законом (пункти «б» та «д» частини першої статті 10 Закону України «Про господарські товариства»).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2024 року у справі № 760/20948/16-ц (провадження № 14-70цс22) вказано, що:
«77. У разі внесення одним із подружжя як вкладу у статутний капітал товариства з обмеженою відповідальністю коштів, які є спільною сумісною власністю, вказане товариство стає їх власником. Натомість особа, яка внесла вклад у статутний капітал товариства набуває право на частку учасника цього товариства.
78. Інший з подружжя, який був співвласником коштів, внесених у статутний капітал товариства з метою захисту свого права при поділі їх спільного сумісного майна набуває право вимагати виплати вартості частки члена подружжя у статутному капіталі. Водночас як учасник товариства, який вносить спільне сумісне майно у статутний капітал цього товариства, так інші його учасники мають розуміти наслідки у випадку ухвалення рішення про виплату вартості частки члена подружжя у статутному капіталі.
79. Звернення стягнення на частину майна товариства з обмеженою відповідальністю, пропорційну частці учасника товариства у статутному капіталі, за його особистими боргами допускається лише у разі недостатності у нього іншого майна для задоволення вимог кредиторів. Кредитори такого учасника мають право вимагати від товариства виплати вартості частини майна товариства, пропорційної частці боржника у статутному капіталі товариства, або виділу відповідної частини майна для звернення на нього стягнення. Частина майна, що підлягає виділу, або обсяг коштів, що становлять її вартість, встановлюється згідно з балансом, який складається на дату пред`явлення вимог кредиторами (частина перша статті 149 ЦК України у вказаній редакції).
101. Ураховуючи викладене та висновки, зроблені у розділі 2.4 цієї постанови, Велика Палата Верховного Суду вважає за необхідне відступити від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постановах від 3 липня 2013 року у справі № 6-61цс13, від 02 жовтня 2013 року у справі № 6-79цс13, від 03 червня 2015 року у справі № 6-38цс15 та зазначити, що у разі внесення одним із подружжя як вкладу у статутний капітал товариства з обмеженою відповідальністю коштів, які є спільною сумісною власністю, вказане товариство стає їх власником. Натомість особа, яка внесла вклад у статутний капітал товариства набуває право на частку учасника цього товариства. Інший з подружжя, який був співвласником коштів, внесених у статутний капітал товариства з метою захисту свого права при поділі їх спільного сумісного майна набуває право вимагати виплати половини вартості частки члена подружжя у статутному капіталі. Суд виходить з презумпції про те, що вартість частки у статутному капіталі відповідає розміру внеску, якщо тільки сторона, яка стверджує про зміну цієї вартості на час розгляду справи, не доведе, що вартість частки змінилася (зросла або внаслідок звичайної діяльності товариства зменшилась)».

Ураховуючи наведене, Верховний Суд вважає, що позивачка має право вимагати виплати їй половини вартості частки члена колишнього подружжя у статутному капіталі, у той же час, вона заявила вимогу про грошову компенсацію їй вартості частки внеску до статутного фонду.

Разом із тим, колегія суддів вважає, що суд апеляційної інстанції дійшов передчасного висновку про відмову у задоволенні зазначених позовних вимог ОСОБА_1 , посилавшись лише на обрання позивачкою неналежного способу захисту своїх прав у цій частині. При цьому апеляційний суд не встановив відповідність вартості часток у статутному капіталі розміру внеску  ОСОБА_2 в статутні капітали ТОВ «Соковий завод Сокирянський», ТОВ «Логіком-Систем», ТОВ «Тріумфальна Арка», ТОВ «ТПК-Електронікс», час здійснення таких внесків.

Ураховуючи наведене, доводи касаційної скарги ОСОБА_1 про те, що апеляційний суд неповно з`ясував фактичні обставини справи, неповно дослідив та надав правову оцінку наявним у справі доказам частково знайшли своє підтвердження.

За таких обставин, висновки суду апеляційної інстанції у зазначеній частині не відповідають положенням статей 263-265 ЦПК України та є передчасними.

Відповідно до частини четвертої статті 411 ЦПК України справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

Згідно із частиною шостою статті 411 ЦПК України справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

Оскільки суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості під час розгляду справи в касаційному порядку встановлювати нові обставини або вважати доведеними обставини, що не були встановлені судами попередніх інстанцій, збирати та надавати правову оцінку новим доказам у справі, то усунути вказані недоліки розгляду справи на стадії касаційного перегляду неможливо, тому, оскільки порушення норм процесуального права допущено апеляційним судом, справу у зазначеній частині необхідно передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Під час нового розгляду суду належить врахувати викладене, розглянути справу в установлені законом розумні строки з додержанням вимог процесуального права, дослідити та належно оцінити подані сторонами докази, з наведенням відповідних обґрунтувань, дати правову оцінку доводам і запереченням сторін та ухвалити законне і справедливе судове рішення відповідно до встановлених обставин і вимог закону.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на необхідність апеляційного суду під час нового розгляду перевірити чи не є взаємовиключними вимоги первісного позову ОСОБА_1 щодо зобов`язання ОСОБА_2 здійснювати на її користь виплату половини доходів з 49 % частки, що належить йому у ТОВ «Соковий завод Сокирянський», із вимогами про стягнення з відповідача на її користь суми компенсації вартості внеску в статутні капітали ТОВ «Соковий завод Сокирянський», ТОВ «Логіком-Систем», ТОВ «Тріумфальна Арка», ТОВ «ТПК-Електронікс».

Ураховуючи викладене, Верховний Суд дійшов висновку про часткове задоволення касаційної скарги ОСОБА_1 , яка подана її представником - адвокатом Войтенком І. В., скасування постанови суду апеляційної інстанції в частині вирішення позовних вимогОСОБА_1 про зобов`язання відповідача здійснювати на користь позивача за первісним позовом про виплату половини доходів з 49 % частки, що належить відповідачу в ТОВ «Соковий завод Сокирянський», та стягнення з відповідача на її користь суми компенсації вартості внеску в статутні капітали ТОВ «Соковий завод Сокирянський», ТОВ «Логіком-Систем», ТОВ «Тріумфальна Арка», «ТПК-Електронікс», з направленням справи в цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Щодо заяви представника  ОСОБА_2 - адвоката Жукова Д. О. про поворот виконання постанови Київського апеляційного суду від 14 квітня 2023 року

У лютому 2025 року представник  ОСОБА_2 - адвокат Жуков Д. О. подав до Верховного Суду заяву про поворот виконання постанови Київського апеляційного суду від 14 квітня 2023 року, яка обґрунтована тим, що вказаною постановою суду апеляційної інстанції, поміж іншого, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 були стягнуті витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 65 925 грн та судовий збір у розмірі 15 813,95 грн. Зазначені кошти були стягнуті з  ОСОБА_2 у межах зведеного виконавчого провадження № 71990994 з примусового виконання постанови Київського апеляційного суду від 14 квітня 2023 року. Крім того, з нього було стягнуто основну винагороду приватного виконавця у розмірі 6 592,50 грн та 1 581,39 грн, витрати виконавчого провадження у розмірі 1 140 грн, а всього - 91 052,34 грн. Постановою Верховного Суду від 01 серпня 2024 року касаційні скарги ОСОБА_2 , які подані його представником - адвокатом Жуковим Д. О., задоволено частково, постанову Київського апеляційного суду від 14 квітня 2023 року, додаткову постанову Київського апеляційного суду від 22 травня 2023 року скасовано та передано справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Зазначає, що ухвалою Київського апеляційного суду від 10 грудня 2024 року його аналогічну заяву про поворот виконання рішення суду було повернуто для подання до суду першої інстанції. У Васильківському міськрайонному суді Київської області розгляд заяви не відбувся у зв`язку із витребуванням справи № 362/1505/18 судом касаційної інстанції. Ураховуючи, що постанова суду апеляційної інстанції була виконана повністю, на підставі пункту 3 частини другої статті 444 ЦПК України, просив стягнути з  ОСОБА_1 на користь  ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 91 052,34 грн, з яких: 65 925 грн - витрати на професійну правничу допомогу; 15 813,95 грн - судовий збір; 6 592,50 грн та 1 581,39 грн - основна винагорода приватного виконавця; 1 140 грн - витрати виконавчого провадження.

Відповідно до частини другої статті 444 ЦПК України якщо рішення після його виконання скасовано і справу повернуто на новий розгляд, суд, ухвалюючи рішення, вирішує питання про поворот виконання, якщо під час нового розгляду справи він:
1) закриває провадження у справі;
2) залишає позов без розгляду;
3) відмовляє в позові повністю;
4) або задовольняє позовні вимоги в меншому розмірі.

У постанові Верховного Суду від 26 квітня 2023 року у справі № 520/17217/13-ц (провадження № 61-1165св23) вказано, що поворот виконання рішення представляє собою повернення стягувачем боржнику всього, що ним було отримано за скасованим згодом рішенням з метою відшкодування боржнику збитків, завданих виконанням рішення. Отже, поворот виконання є процесуальною формою поновлення судом порушених прав боржника, що забезпечує можливість зворотного стягнення зі стягувача всього безпідставно отриманого ним за скасованим рішенням. З іншого боку, поворот виконання рішення є самостійним засобом захисту прав сторін, який повинен здійснюватись шляхом подання заяви про поворот виконання. Необхідність у повороті виконання судового рішення і поверненні сторін у первісне становище виникає тоді, коли рішення виконане, але згодом скасоване судом апеляційної чи касаційної інстанції, якщо цей суд закриває провадження у справі, залишає позов без розгляду, відмовляє в позові повністю або задовольняє позовні вимоги в меншому розмірі. ЦПК України встановлено декілька варіантів вирішення судом питання щодо повороту виконання, одним із яких є також прийняте рішення про закриття провадження у справі, залишення позову без розгляду, відмовлення в позові повністю, задоволення позовних вимоги в меншому розмірі, при цьому таке рішення повинне бути прийняте за результатами перегляду судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами (частина третя статті 444 ЦПК України).

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2011 року № 13-рп/2011 поворот виконання рішення це цивільна процесуальна гарантія захисту майнових прав особи, яка полягає в поверненні сторін провадження в попереднє становище через скасування правової підстави для (виконання рішення та повернення стягувачем відповідачу (боржнику) всього одержаного за скасованим (зміненим) рішенням. Інститут повороту виконання рішення спрямований на поновлення прав особи, порушених виконанням скасованого (зміненого) рішення та є способом захисту цих прав у разі отримання стягувачем за виконаним та у подальшому скасованим (зміненим) судовим рішенням неналежного, безпідставно стягненого майна (або виконаних дій), оскільки правова підстава для набуття майна (виконання дій) відпала.

Згідно із частиною дев`ятою статті 444 ЦПК України, якщо питання про поворот виконання рішення не було вирішено судом відповідно до частин першої - третьої цієї статті, заява відповідача про поворот виконання рішення розглядається судом, який розглядав справу як суд першої інстанції.

Ураховуючи те, що Верховний Суд скасовує постанову апеляційного суду і частково передає справу на новий судовий розгляд, підстави для задоволення заяви про поворот виконання рішення відсутні.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційний суд дійшов висновку про передачу справи на розгляд суду апеляційної інстанції у відповідній частині, залишив касаційні скарги без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у судах першої та апеляційної інстанцій, а також у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції немає.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 411, 416, 419, 444 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні заяви представника ОСОБА_2 - адвоката Жукова Дмитра Олександровича, про поворот виконання постанови Київського апеляційного суду від 14 квітня 2023 року відмовити.

Касаційну скаргу  ОСОБА_2 , яка подана його представником - адвокатом Жуковим Дмитром Олександровичем, залишити без задоволення.

Касаційну скаргу  ОСОБА_1 , яка подана її представником - адвокатом Войтенком Ігорем Васильовичем, задовольнити частково.

Постанову Київського апеляційного суду від 25 листопада 2024 року в частині позовних вимог  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Товариство з обмеженою відповідальністю «Арка Хайтек», про зобов`язання здійснювати виплату половини доходів товариств, стягнення суми компенсації вартості внеску в статутні капітали товариств скасувати, справу в цій частині передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

У решті постанову Київського апеляційного суду від 25 листопада 2024 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді:	І. Ю. Гулейков   Г. В. Коломієць   Р. А. Лідовець   Ю. В. Черняк