ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2026 року	Львів	Справа № 260/7034/24 пров. № А/857/5123/25	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії: 
головуючого судді: Гуляка В.В. 
суддів: Ільчишин Н.В., Матковської З.М.
розглянувши у письмовому провадженні апеляційну Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області, 
на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 06 січня 2025 року (суддя – Маєцька Н.Д., час ухвалення – не вказаний, місце ухвалення – м. Ужгород, дата складання повного рішення – не зазначено), 
в адміністративній справі №260/7034/24 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області, 
про визнання протиправними дій, скасування рішення та зобов`язання вчинити дії, 

встановив: 

У листопаді 2024 року ОСОБА_1 (надалі – позивач) звернувся в суд із адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області (надалі – відповідач-1), Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області (надалі – відповідач-2), в якому просив: 1) визнати протиправними дії відповідача-2 щодо відмови у призначенні пенсії позивачу, скасувати рішення № 072350011677 від 21.10.2024 року «Про відмову у призначенні пенсії по інвалідності відповідно до ст. 32 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", у зв`язку з відсутністю" необхідного страхового стажу роботи; 2) зобов`язати відповідача-1 зарахувати позивачу до загального трудового стажу періоди його роботи у Радгоспі «Іскра», а саме: з 22.07.1983 р. по 12.11.1983 p., з 27.01.1986 р. по 10.12.1987 p., з 30.08.1989 р. по 07.04.2003 p.; 3) зобов`язати відповідача-1 призначити позивачу пенсію по інвалідності з врахуванням періодів його роботи у Радгоспі «Іскра» з 22.07.1983 р. по 12.11.1983 p., з 27.01.1986 р. по 10.12.1987 p., з 30.08.1989 р. по 07.04.2003 р., починаючи з часу набуття ним права на пенсію. 
Відповідач -1 подав суду відзив на позовну заяву, в якому висловив свої заперечення проти його задоволення. Просив у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі. 
Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 06 січня 2025 року позовну заяву задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області про відмову у призначенні пенсії ОСОБА_1 від 21 жовтня 2024 року № 072350011677. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 , для обчислення розміру пенсії, період роботи з 30 серпня 1989 року по 07 квітня 2003 року в радгоспі «Іскра» та призначити йому пенсію по інвалідності з 12 вересня 2024 року. В задоволенні решти позовних вимог – відмовлено. Стягнуто на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області судові витрати у розмірі 605,60 грн. (шістсот п`ять гривень шістдесят копійок). 
З цим рішенням суду першої інстанції не погодився відповідач-2 та оскаржив його в апеляційному порядку, вважає, що рішення суду прийняте з порушенням норм матеріального права, неповним з`ясуванням судом фактичних обставин справи, що призвело до неправильного її вирішення, а тому рішення суду підлягає скасуванню з підстав, викладених в апеляційній скарзі. 
В обґрунтування апеляційних вимог апелянт зазначає, що до страхового стажу позивача не зарахований період роботи з 30.08.1989 по 07.04.2003 згідно записів №6-9 трудової книжки серії НОМЕР_1 дата заповнення 27.07.1983, оскільки запис при звільненні завірено печаткою старого взірця та відсутній код ЄДРПО; в системі персоніфікованого обліку відсутні дані про нараховані та сплачені суми внесків. При цьому, пунктом 7 Постанови КМУ № 118 від 22.01.1996 «Положення про Єдиний державний реєстр підприємств та організацій», передбачено, що ідентифікаційний код суб`єкта діяльності є обов`язковим для використання в усіх видах звітних та облікових документів суб`єкта і зазначається на його печатках та штампах. Також вказує апелянт на те, що суд першої інстанції зазначив, що в трудовій книжці позивача наявні записи про те, що він у період з 30.08.1989 по 07.04.2003 працював у радгоспі «Іскра», однак залишив поза увагою відсутність відомостей про встановлений річний мінімум. Таким чином, відсутність відомостей про виконання позивачем річного мінімуму трудової участі у колгоспі не може вважатися формальною неточністю, оскільки відсутність даних про установлений в колгоспі мінімум участі в громадському господарстві, виконання позивачем річного мінімуму трудової участі у колгоспі у спірний період є підставою для незарахування такого періоду до страхового стажу позивача. Тому, на думку апелянта, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог позивача щодо зарахування до страхового стажу для обчислення розміру пенсії, період роботи з 30.08.1989 по 07.04.2003 в радгоспі «Іскра» та призначення йому пенсії по інвалідності з 12.09.2024 року. 
За результатами апеляційного розгляду апелянт просить скасувати рішення Закарпатського окружного адміністративного суду у справі №260/7034/24 від 06.01.2025 за позовом ОСОБА_1 та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. 
Позивач не погодився з вищенаведеними доводами апеляційної скарги, вважає її необгрунтованою та незаконною, та такою, що не підлягає задоволенню. Просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 06.01.2025 року залишити в силі. 

Суд апеляційної інстанції, дослідивши матеріали справи та докази по справі, обговоривши доводи, межі та вимоги апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, вважає, що апеляційну скаргу необхідно задоволити частково.
Суд встановив такі фактичні обставини справи.
Позивачу ОСОБА_1 встановлено другу групу інвалідності, що підтверджується копією довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12 ААГ № 712812 (а.с.13).
27 вересня 2024 року позивач звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області із заявою про призначення пенсії по інвалідності.
Дана заява розглядалась за принципом екстериторіального розгляду Головним управлінням Пенсійного фонду України в Рівненській області, за результатами якого було прийнято Рішення від 21 жовтня 2024 року №072350011677 про відмову у призначенні позивачу пенсії по інвалідності (а.с.10). 
Зі змісту вказаного рішення видно, що страховий стаж позивача становить 8 років 5 місяців 22 дні. За доданими документами до страхового стажу не зараховано: період роботи з 30.08.1989 року по 07.04.2003 року згідно записів № 6-9 трудової книжки серії НОМЕР_1 дата заповнення 27.07.1983 року, оскільки запис при звільненні завірено печаткою старого взірця та відсутній код ЄДРПОУ; в системі персоніфікованого обліку відсутні дані про нараховані та сплачені суми внесків. Рекомендовано вищезазначений період трудової діяльності підтвердити додатковими уточнюючими документами. 
Позивач, не погодившись з вищенаведеним рішенням відповідача-2, звернувся до суду з даним позовом. 

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам та рішенню суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду враховує наступне. 
Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно з ч.1 ст. 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Судом першої інстанції вірно зазначено, що відповідно до ч.1 ст.1 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 05 листопада 1991 року № 1788-ХІІ громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених цим Законом. 
Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел передбачено Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09 липня 2003 року № 1058-IV (далі - Закон № 1058). 
Відповідно до ч. 1 ст. 24 Закону № 1058 страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок. 
Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом (ч. 2 ст. 24 Закону № 1058). 
Відповідно до ч. 4 ст. 24 Закону №1058 періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом. 
Відповідно до ч. 1 ст. 30 Закону № 1058 пенсія по інвалідності призначається в разі настання інвалідності, що спричинила повну або часткову втрату працездатності за наявності страхового стажу, передбаченого статтею 32 цього Закону. 
Згідно ч. 1 ст. 32 Закону № 1058 особи, яким установлено інвалідність, мають право на пенсію по інвалідності, залежно від групи інвалідності, за наявності такого страхового стажу на час настання інвалідності або на день звернення за пенсією: для осіб з інвалідністю II та III груп: від 56 років до досягнення особою 59 років включно - 14 років. 
Статтею 62 Закону України "Про пенсійне забезпечення" встановлено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України. 
Також відповідно до п. 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року № 637 із змінами (далі - Порядок № 637) основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. 
Згідно з п. 3 Порядку № 637 за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.
Відповідно до ч.1 ст.56 Закону України "Про пенсійне забезпечення" до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.
З матеріалів справи видно, що спірним в даній справі є незарахування відповідачем-2 до стажу позивача період роботи з 30.08.1989 року по 07.04.2003 року згідно записів № 6-9 трудової книжки серії НОМЕР_1 дата заповнення 27.07.1983 року, оскільки запис при звільненні завірено печаткою старого взірця та відсутній код ЄДРПОУ; в системі персоніфікованого обліку відсутні дані про нараховані та сплачені суми внесків.
Так, з записів трудової книжки серії НОМЕР_1 видно, що позивач у період з 30.08.1989 року по 07.04.2003 року працював у радгоспі «Іскра».
Вказані записи у трудовій книжці скріплені і засвідчені підписами вповноважених осіб роботодавця та відповідними печатками, не містять ні виправлень/підтирань, ні інших застережень, які б давали підстави сумніватись у їх правдивості.
Крім цього, судом першої інстанції вірно враховано, що трудова книжка позивача містить відомості про підприємство, дату прийняття позивача на посаду, назву цієї посади, дані про реквізити наказів про прийняття на роботу та звільнення з роботи.
Відповідно до ч. 3 ст. 44 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" органи Пенсійного фонду мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, видані ними для оформлення пенсії, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі та достовірність поданих відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством для визначення права на пенсію.
Згідно підпункту 2 пункту 6 Положення про управління Пенсійного фонду України в районах, містах, районах у містах, а також про об`єднані управління, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 22.12.2014 №28-2, Управління Фонду має право отримувати безоплатно в установленому законодавством порядку від державних органів та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій усіх форм власності і від фізичних осіб підприємців відомості про нарахування, обчислення і сплату страхових внесків, а також інші відомості, необхідні для здійснення покладених на управління Фонду завдань.
Такі повноваження Пенсійного фонду повинні бути використані з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких вони спрямовані.
Судом першої інстанції вірно зазначено, що у випадку виникнення сумнівів щодо достовірності поданих особою документів відповідач наділений правом звернення до державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій з метою отримання інформації, необхідної для здійснення їхньої діяльності.
Крім цього, працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення документів на підприємстві, а неналежний порядок ведення та заповнення трудових книжок чи іншої документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань надання пенсії по віку.
Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом, у постанові №687/975/17 від 21.02.2018.
З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що період роботи в радгоспі «Іскра» з 30.08.1989 року по 07.04.2003 року підтверджується належними доказами, а тому не зарахування до страхового стажу вищевказаного періоду є протиправним.
Отже відповідач-2, приймаючи оскаржене рішення про відмову у призначенні позивачу пенсії від 21 жовтня 2024 року № 072350011677 діяв всупереч вимог вказаних вище норм законів, а тому вказане рішення є протиправним та підлягає скасуванню. 
Водночас, колегія суддів зауважує, що суд першої інстанції, вирішуючи спірні правовідносини, дійшов помилкового висновку щодо необхідності зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області призначити позивачу пенсію по інвалідності. 
Так, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (частина 1 статті 2 КАС України).
Разом з тим, частина друга статті 2 КАС України передбачає, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Статтею 5 КАС України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист, зокрема, шляхом визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.
Згідно частини 2 статті 9 КАС України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
При цьому, частиною 2 статті 245 КАС України передбачено, що у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії (п.4), або застосувавши інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів (п.10). 
Таким чином, у разі задоволення позову суд може прийняти рішення, зокрема, про визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень, зобов`язання вчинити певні дії, не втручаючись у дискреційні повноваження Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області. 
Обираючи спосіб захисту порушеного права позивача, суд виходить з принципу верховенства права щодо гарантування цього права статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, як складової частини змісту і спрямованості діяльності держави, а також з принципу ефективності такого захисту, що обумовлює безпосереднє поновлення судовим рішенням прав особи, що звернулась за судовим захистом без необхідності додаткових її звернень та виконання будь-яких інших умов для цього.
Щодо зобов`язальної частини рішення суду, колегія суддів враховує, що суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд. У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні. 
Таким чином, апеляційний суд приходить до висновку, що належним способом захисту порушеного права позивача буде зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області повторно розглянути заяву позивача від 27.09.2024 про призначення позивачу пенсії по інвалідності. 
Отже, з врахуванням наведених вище норм законодавства та фактичних обставин справи, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції від 06.01.2025 року в частині вирішення позовних вимог про зобов`язання вчинити певні дії - підлягає зміні, з наведених вище мотивів, а у решта частині – рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального права та повним встановленням обставин, що не спростовано доводами апеляційної скарги, а тому підлягає залишенню без змін. 
Крім цього, колегія суддів враховує, що рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні решта позовних вимог не оскаржене позивачем в апеляційному порядку. 
Суд апеляційної інстанції також зазначає, що відповідно до п.2 ч.5 ст.328 КАС України, не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження). 
Проаналізувавши характер спірних правовідносин, предмет доказування, склад учасників справи та враховуючи, що дану адміністративну справу було розглянуто судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження, суд апеляційної інстанції зазначає, що дана адміністративна справа є справою незначної складності, а тому рішення суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України. 
Керуючись ст.ст. 243, 308, 311, 315, 316, 317, 321, 322, 325, 328 КАС України,

постановив:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області – задоволити частково. 
Рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 06 січня 2025 року в адміністративній справі №260/7034/24 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області про визнання протиправними дій, скасування рішення та зобов`язання вчинити дії – змінити, а саме, в абзаці третьому резолютивної частини цього рішення суду формулювання «та призначити йому пенсію по інвалідності з 12 вересня 2024 року» замінити на формулювання «та повторно розглянути його заяву від 27 вересня 2024 року про призначення пенсії по інвалідності». 
У решта частині рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 06 січня 2025 року в адміністративній справі № 260/7034/24 – залишити без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя	 	В. В. Гуляк 	
судді	 	Н. В. Ільчишин 	
 	 	З. М. Матковська