Номер провадження: 22-ц/813/2244/25 
Справа № 522/2474/20
Головуючий у першій інстанції Ярема Х.С.
Доповідач Сегеда С. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.12.2025 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого                Сегеди С.М.,
суддів:                Комлевої О.С.,
Громіка Р.Д.,                                 
               за участю: 
       секретаря                Чеботар А.Г.,
               апелянта                 ОСОБА_1 ,
       представника         ОСОБА_1 – адвоката Шарандака А.А.,
                       
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника  ОСОБА_1 – адвоката Трусова Анатолія Сергійовича на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 04 липня 2024 року, повний текст якого виготовлено 15 серпня 2024 року та ухваленого під головуванням судді Яреми Х.С., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 , яка є правонаступником ОСОБА_2 ,  до ОСОБА_3 , третя особа - Друга Одеська державна нотаріальна контора, про визнання правочину недійсним,

                                            встановив:

13.02.2020 року ОСОБА_2 , правонаступником якої є ОСОБА_4 , звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 , третя особа - Друга Одеська державна нотаріальна контора, про визнання правочину недійсним, та просила суд:
- визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири від 10.10.2013 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 
- скасувати запис про право власності №2805255 на квартиру АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 176699451101
- стягнути моральну шкоду в розмірі 20 000 грн.
Позовні вимоги були обгрунтовані тим, що ОСОБА_2 на праві власності належала кв. АДРЕСА_1 . 
ОСОБА_3 є онуком ОСОБА_2 . Інших спадкоємців кровної лінії немає. Оскільки ОСОБА_2 була вже особою похилого віку, інших родичів не мала, хворіла, зокрема, онкологією, вона звернулась до свого онука з тим, щоб він її утримував та запропонувала укласти договір довічного утримання. Такий договір довічного утримання, як вважала ОСОБА_2 , був укладений між ними 10.10.2013 року. 
Згодом, зрозумівши, що онук не забезпечує її матеріально, звернулася до нотаріуса, який посвідчував договір з метою його розірвати. Однак нотаріус повідомив, що 10.10.2013 року було посвідчено не договір довічного утримання, а договір купівлі-продажу квартири за 264 500 грн., які продавець отримала від покупця до підписання договору. Проте ОСОБА_2 стверджувала, що не отримувала від онука ніяких грошей.
Так, позивач вважала, що підписуючи договір купівлі-продажу була введена в оману, оскільки вона неправильно сприйняла фактичні обставини, через що її волевиявлення не відповідало її внутрішній волі. Полягало це в тому, що стан здоров`я ОСОБА_2 не дозволяв їй повністю усвідомлювати зміст та істотні умови правочину. 
В 2010 році у неї виявили онкологічне захворювання І-ІІ ступенів, в цьому ж році вона пройшла курс лікування. Крім того, станом на час звернення до суду вона мала захворювання у вигляді вторинного ураження легень. З цих підстав, вона отримала ІІ групу інвалідності та є непрацездатною. В 2018 році їй поставлено діагноз: ускладнена вікова катаракта ока. Це захворювання очей є прогресуючим, тому захворювання очей впливало на те, що вона не могла самостійно прочитати текст договору, зрозуміти його зміст, і лише через довіру до онука підписала цей договір 10.10.2013 року. 
Також позивач пояснила, що після формального продажу квартири продовжувала проживати там, що свідчить про відсутність у неї намірів відчужувати квартиру, яка була її єдиним житлом. Самостійно платила комунальні послуги. Тобто, позивач наполягала на відсутності у неї наміру продавати квартиру і лише через похилий вік, наявність тяжких захворювань погодилась передати онуку у власність квартиру за умови, що він буде її утримувати та доглядати. Натомість, уклавши договір 10.10.2013 року, ОСОБА_2 позбавила себе житла і утримання. Вона планувала, що квартира дістанеться онуку у власність лише після її смерті. Будь-яких грошей від продажу квартири вона не отримувала від онука, розписок про отримання коштів не давала, а її підпис на заяві про отримання готівки є підробленим. Вартість квартири, зазначена в договорі, є значно заниженою.
Також позивач не просить поновити строк позовної давності, вважає, що такий не пропущено та просить відмовити в заяві відповідача про застосування наслідків пропуску строку позовної давності. Вважає, що в 2010 році у ОСОБА_2 було виявлено онкологічне захворювання, вона лікувалась, тому були об`єктивні причини, які ускладнювали захист її прав. 06.02.2020 позивач після проходження тривалого курсу лікування, не отримавши від онука ніякої матеріальної допомоги, усвідомила факт введення її в оману та звернулася до нотаріуса за розірванням договору. 
07.02.2017 року вона отримала лист від нотаріальної контори, до якого було долучено оскаржуваний договір купівлі-продажу. Тобто, лише 07.02.2017 року позивач могла ознайомитись з цим договором та дізнатись про порушення своїх прав.

ОСОБА_1 , яка є правонаступником ОСОБА_2 , позовні підтримала та зазначала, що знала ОСОБА_2 давно. Жила разом з нею, повністю їй допомагала у всьому, бо вона була хвора та не мала інших родичів. Мала двох синів, але вони померли раніше, ніж вона. Коли від старшого сина народився ОСОБА_5 (відповідач), його батьки розлучились. Тому ОСОБА_2 не бачила онука, з ним не спілкувалась. В 2010 році після того, як у ОСОБА_2 виявили онкологію, вона склала заповіт на користь ОСОБА_1 . 
В подальшому ОСОБА_2 скасувала заповіт складений на користь ОСОБА_1 та склала заповіт вже на свого онука. Під приводом того, що заповіт неправильно складений ОСОБА_6 відвів ОСОБА_2 до нотаріуса, де вже обманним шляхом уклав з нею договір купівлі-продажу. Жодного разу онук до неї не навідувався, ніякої матеріальної допомоги не надавав. Лише ОСОБА_1 увесь час була біля ОСОБА_2 
ОСОБА_1 переконана, що ОСОБА_2 не отримувала грошей від онука за квартиру, на квитанції її підпис підроблений. ОСОБА_1 стверджує, що ОСОБА_2 була вже стара і нічого не розуміла, що підписує. 
Посилаючись на вказані обставини, позивач просила задовольнити її вимоги.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 04.07.2024 року у задоволенні позову ОСОБА_1 було відмовлено (т.2, а.с.211-219).

В апеляційній скарзі представник  ОСОБА_1 – адвокат Трусов А.С. ставить питання про скасування рішення Приморського районного суду м. Одеси від 04.07.2024 року, ухвалення нового судового рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права (т.3, а.с.1-7).

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Ухвалюючи судове рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що обов`язки відповідача ОСОБА_3 як покупця були виконані у повному обсязі, кошти за придбання квартири були отримані до підписання договору, що свідчить про нікчемність «мотиву» звернення до суду, на який посилається позивачка - необізнаність з фактом укладення договору купівлі-продажу. 
Тобто, суд виходив із того, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за життя, а саме більше ніж за 6 років до звернення до суду з даним позовом, і майже за сім років до дня своєї смерті (померла ІНФОРМАЦІЯ_2 ) 10.10.2013 року самостійно розпорядилася належним їй майном у спосіб, що передбачений діючим законодавством України, без будь-якої помилки чи омани.
При цьому суд першої інстанції вказав, що оскільки права позивача не порушені, підстав для застосування судом наслідків пропуску строку позовної давності на звернення до суду з цим позовом немає.

З такими висновками суду погоджується колегія суддів, з огляду на наступні обставини.

Як вбачається з матеріалів справи,  ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 13.02.2020 року звернулась до суду з позовом до свого онука - ОСОБА_3 та просила визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири від 10.10.2013, укладений між нею та ОСОБА_3 .
Свої позовні вимоги ОСОБА_2 обґрунтовувала наступним.
Їй на праві власності належала квартира АДРЕСА_1 , однак двоє її синів: ОСОБА_7 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , а ОСОБА_8 помер ІНФОРМАЦІЯ_4 . Відповідач ОСОБА_3 є сином ОСОБА_7 та її онуком.
25.02.2002 ОСОБА_2 придбала у власність квартиру АДРЕСА_1 . В 2010 році їй було поставлено діагноз: злоякісна пухлина І-ІІ ступеня, а 11.08.2010 їй було встановлено 2 групу інвалідності безстроково.
31.03.2010 ОСОБА_2 склала заповіт (номер у спадковому реєстрі 49118127), яким заповіла усе своє майно ОСОБА_1 , та який вона 04.10.2010 з власної волі скасувала (номер у спадковому реєстрі 49118127) (т.2, а.с.29).

10.10.2013 року ОСОБА_2 продала своєму онуку ОСОБА_3 вищевказану квартиру, однак зазначила, що оскільки вже була особою похилого віку, інших родичів не мала, хворіла, зокрема, онкологією, вона звернулась до свого онука з тим, щоб він її утримував та запропонувала укласти договір довічного утримання. 
З цих підстав вона була впевнена, що склала з онуком не договір купівлі-продажу квартири, а договір довічного утримання. Згодом, зрозумівши, що онук не забезпечує її матеріально, звернулась до нотаріуса, який посвідчував договір з метою його розірвати. Однак нотаріус повідомив, що 10.10.2013 року було посвідчено не договір довічного утримання, а договір купівлі-продажу квартири за 264 500 грн., які продавець отримала від покупця до підписання договору. 

Заперечуючи проти позовних вимог, відповідач ОСОБА_3 зазначив, що даний позов ОСОБА_2 подала до суду під впливом заінтересованої іншої особи. При цьому вказав, що оскаржуваний договір купівлі-продажу квартири, було посвідчено нотаріусом, якого обрала сама особисто ОСОБА_2 . Нотаріус роз`яснила їй як суть, так і наслідки правочину. Тому введення в оману виключається. 
Відповідач також зазначив, що жодних доказів такого стану здоров`я, який би виключав усвідомлення змісту вчиненого правочину ОСОБА_2 , суду не надано. Твердження про поганий зір не може свідчити, що вона не бачила і не могла читати тексту договору, а навіть, якби і не могла, то текст договору зачитав би нотаріус. Крім того, вказав, що катаракта у неї виникла у 2018 році, а договір підписано в 2013 році. Кошти за придбання квартири були переведені на банківський рахунок ОСОБА_2 ще до підписання договору, про що зазначено в договорі і нотаріус про це зазначив, а вона, як продавець, все чула і розуміла, жодних претензій стосовно оплати вартості квартири у сторін немає (т.1, а.с.80-83, 96, 97),
ОСОБА_2 особисто зняла грошові кошти зі свого банківського рахунку та підписала відповідне платіжне доручення № 1 від 10 жовтня 2013 року (т.2, а.с.74). 
Крім того, відповідач також звернув увагу на те, що він не мав наміру позбавляти бабусю квартири, вона там проживала до самої смерті, здавала 2 кімнати з трьох, отримувала також за це кошти. Договір купівлі-продажу він з нею якраз тому і уклав, щоб реально дати гроші. Побоювався укладати заповіт, так як з нею проживали інші чужі їй люди, які також були зацікавлені в цій квартирі. Свідченням цього є те, що вже один раз бабуся склала заповіт на ОСОБА_1 , хоча його потім і скасувала.

ІНФОРМАЦІЯ_2 позивач ОСОБА_2 померла (т.1, а.с.188). 

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 05.10.2020 року було відмовлено у залученні правонаступника ОСОБА_1 після смерті ОСОБА_2 та було закрито провадження у справі у зв`язку зі смертю позивача.
Однак, 02.03.2021 суд апеляційної інстанції скасував вищевказану ухвалу від 05.10.2020 про закриття провадження у справі, в частині визнання правочину недійсним, скасування державної реєстрації, а справу направив до суду першої інстанції для продовження розгляду в цій частині вимог (т.1, а.с.237-238).
Після цього справу було прийнято до провадження новим складом суду та залучено ОСОБА_1 до участі у справі як правонаступника позивача та 25.10.2021 року було закрито підготовче провадження.

Посилаючись на те, що за ствердженням ОСОБА_2 про не отримання від онука ніяких грошей, її правонаступник ОСОБА_1 поставила перед судом питання про призначення по справі судової почеркознавчої експертизи, як була призначена ухвалою суду від 13.09.2022 року (т.2, а.с123-124,128-129).
Однак, зазначена судова експертиза не була проведена через несплату рахунку за її проведення (т.2, а.с. 152).

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, після скасування першого заповіту на ім`я ОСОБА_1 , 23.09.2013 ОСОБА_2 склала другий заповіт (номер у спадковому реєстрі 55047522), яким заповіла усе своє майно відповідачу по даній справі ОСОБА_3 .
08.10.2013 ОСОБА_2 уклала з ПАТ «Банк Восток» Договір банківського рахунку №7/23496/Т, за умовами якого відкрила поточний рахунок № НОМЕР_1 , на який ОСОБА_3 і перерахував грошові кошти за договором купівлі-продажу квартири 264 500 грн., що підтверджується платіжним дорученням №1 від 10.10.2013 року (т.2, а.с.72-73).
Згідно з заявою на видачу готівки № 284483 від 10.10.2013 ОСОБА_2 було видано з поточного рахунку на підставі паспорту громадянина України НОМЕР_2 кошти в сумі 264 500 грн. На заяві міститься підпис відповідальної особи банку та підпис ОСОБА_2 (т,1, а.с.90, т.2, а.с. 75).

12.11.2019 року ОСОБА_2 знову склала заповіт (номер у спадковому реєстрі 65087187), яким заповіла усе своє майно ОСОБА_1 (т.1, а.с.186-187).

15 липня 2020 року на адвокатський запит представника позивача ОСОБА_2 – адвоката Рибак Х.М. ПАТ «БАНК ВОСТОК» відповіді не надав, з посиланням на те, що запитувана інформація містить банківську таємницю (т.1, а.с.176).

В ході розгляду справи в суді апеляційної інстанції, для вирішення питання по клопотанню представника ОСОБА_1 – адвоката Трусова А.С. про призначення у справі судової почеркознавчої експертизи, Одеським апеляційним судом також було витребувано від ПАТ «БАНК ВОСТОК» належно завірену копію заяви ОСОБА_2 № 28483 від 10 жовтня 2013 року на видачу готівки (т. 3, а.с. 24-27, 71).

Однак, згідно відповіді ПАТ «БАНК ВОСТОК» від 22.10.2025 року про те, що запитуваний касовий документ на видачу готівки № 28483 від 10 жовтня 2013 року, було знищено згідно з актом № 17 від 24.09.2019 року у зв`язку із закінченням п`ятирічного строку зберігання (т.3, а.с. 80).
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 02.12.2025 року у задоволенні клопотання представника ОСОБА_1 – адвоката Трусова А.С. про призначення у справі судової почеркознавчої експертизи, було відмовлено.

Ухвалюючи судове рішення,  суд першої інстанції зазначив, що визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири з підстав його невідповідності ч. 3 ст. 203 ЦК України, що є предметом даного спору, а також як такого, що вчинений під впливом обману щодо змісту та наслідків договору, вважаючи фактично учинений правочин договором довічного утримання, крім того продавець через поганий стан свого здоров`я не усвідомлювала змісту договору, не могла його підписати а також грошові кошти за продаж квартири продавець не отримала, не знайшли свого підтвердження в матеріалах справи.

Щодо висновку суду про неможливість застосування в даному випадку строків позовної давності, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, який зазначив, що за змістом ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу і застосовується вона судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини 3 та 4 ст. 267 ЦК України).
Однак, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем.
Таких правових позицій дотримується Велика Палата Верховного Суду у своїх постановах: від 22.05.2018 року у справі № 369/6892/15-ц; від 31.10.2018 у справі № 367/6105/16-ц; від 07.11.2018 у справі № 575/476/16-ц; від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16; від 28.11.2018 у справі № 504/2864/13-ц; від 05.12.2018 у справах № 522/2202/15, № 522/2110/15; від 07.08.2019 у справі № 2004/1979/12; від 18.12.2019 у справі № 522/1029/18; від 16.06.2020 у справі № 372/266/15.

Ухвалюючи судове рішення,  суд першої інстанції також виходив із того, що згідно з ч.ч. 2 та 3 ст. 203 ЦК України особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, а волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.
За змістом ст. 230 ЦК України під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно, знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі – вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (ч. 1 ст. 229 ЦК України).
Правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення.
Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Виходячи зі змісту статей 203, 655 ЦК України договір купівлі-продажу вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.

З матеріалів справи вбачається і сторонами не заперечується, що первісний позивач ОСОБА_2 та відповідач ОСОБА_3 є бабусею та онуком. Фактично, дізнавшись в 2010 році про наявність у позивача онкологічного захворювання та ще й будучи в похилому віці, бабуся захотіла познайомитись з онуком, якого ніколи до цього не знала і не бачила. Як пояснила сама ОСОБА_1 , молодший син ОСОБА_2 знайшов племінника та познайомив його з бабусею.

Зі слів ОСОБА_1 , вона проживала з ОСОБА_2 , допомагала їй у всьому, у зв`язку з чим 31.03.2010 ОСОБА_2 склала заповіт, яким заповіла усе своє майно ОСОБА_1 . 
Однак, після того, як появився онук, ОСОБА_2 скасувала цей заповіт та склала заповіт уже на нього, а потім уклала договір, який зараз оскаржується.

Із тексту оспорюваного договору купівлі-продажу квартири від 10.10.2013 року слідує, що під час укладення оспорюваного правочину купівлі-продажу нотаріусом було роз`яснено права та обов`язки сторін, перевірено їх дієздатність та волевиявлення. Більше того, в договорі вказано, що сторони свідчать про те, що цей договір не носить характеру фіктивного, удаваного чи зловмисного правочину, а також свідчать, що у тексті договору зафіксовані усі істотні умови, що стосуються купівлі-продажу квартири. 
При цьому сторони підтвердили, що укладання договору відповідає їх інтересам, їх волевиявлення є вільним, усвідомленим, відповідає їх внутрішній волі, умови договору зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін, договір не приховує іншого правочину, спрямований на реальне настання наслідків, які обумовлені в ньому.
В п. 10 договору містяться особисті підписи сторін та посилання на те, що ОСОБА_2 цей договір прочитаний, його зміст зрозумілий, підпис є особистим.

Вирішуючи даний спір, суд також обгрунтовано вказав, що протягом майже 7 років ОСОБА_2 влаштовував зазначений договір і оскаржила вона його лише в 2020 році, після погіршення стану свого здоров`я і під впливом третьої особи – правонаступника позивача у даній справі, на дивлячись на те, що починаючи з 10.10.2013 року, відповідач та її онук не надавав їй ніякої матеріальної допомоги (за слів паозивача).
При цьому суд правильно врахував те, що звертаючись до суду з даним позовом, позивач в основу цього всього покладає поганий стан свого здоров`я, який, як вона стверджує, не дозволяв їй розуміти, що вона підписує та взагалі підписувати документи через поганий зір. Однак, як вбачається з матеріалів справи, з 2010 року (тобто, з того часу як позивачу діагностовано онкологічне захворювання) позивач самостійно вчиняла багато юридично значимих для неї дій, А САМЕ:
31.03.2010 року склала один заповіт на ОСОБА_1 ; 
04.10.2010 року скасувала цей заповіт; 
23.09.2013 року склала другий заповіт на ОСОБА_3 ; 
08.10.2013 відкрила поточний рахунок в ПАТ «Банк Восток»; 
12.11.2019 року склала третій заповіт на ОСОБА_1 ; 
13.02.2020 року подала даний позов до суду, знайшовши адвоката. 
Більше того, вищевказані правочини також були нотаріально посвідчені і позивач особисто їх прочитувала та підписувала.

Що стосується захворювання очей (вади зору), то суд правильно вказав, що з матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_2 знаходилась на лікуванні в офтальмонологічній клініці лише в період з 03.04.2018 по 10.04.2018 років, тобто через п`ять років після укладення спірного договору купівлі-продажу. При цьому ОСОБА_2 було діагностовано «майже зрілу ускладнену вікову катаракту» на правому оці та «гіпеметропія слабкого ступеня, початкову катаракту» на лівому оці, що очевидно не свідчить про повну втрату нею зору. Також, згідно з п.16 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, якщо фізична особа, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, неписьменна або сліпа, нотаріус, крім іншого, прочитує їй текст документа, про що на документі робиться відповідна відмітка. Тобто, законодавець визначив порядок вчинення нотаріальних дій у тому разі, якщо особа, яка звернулась до нотаріуса є, зокрема, сліпою.

Таким чином, всі вищевикладені обставини в їх сукупності свідчать про безпідставність позовних вимог і необхідності відмови в їх задоволенні.

При цьому слід зазначити, що правом призначення у справі посмертної судово-психіатричної експертизи для з`ясування свободи волевиявлення померлої під час укладення договору купівлі-продажу, позивач не скористалась.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надав суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх заперечень проти оскаржуваного судового рішення та доводів апеляційної скарги.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Крім того, докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Колегія суддів також зазначає, що Європейський суд з прав людини ( далі – ЄСПЛ) вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі – Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики ЄСПЛ про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)
Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення прийнято у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд, 
ухвалив:

Апеляційну скаргу представника  ОСОБА_1 – адвоката Трусова Анатолія Сергійовича залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 04 липня 2024 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення. 

Повне судове рішення складено 10.12.2025 року.

Судді Одеського апеляційного суду:        С.М. Сегеда        

       
       О.С. Комлева

       Р.Д. Громік