ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД 
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116 (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"14" січня 2026 р. Справа№ 910/6166/25
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого: Суліма В.В.
суддів: Гаврилюка О.М. 
Ткаченка Б.О. 

при секретарі судового засідання: Шевченко Н.А. 
за участю представників сторін:
від позивача: Ставицька І.Б.;
від відповідача: Пащенко М.В.;
розглянувши апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Полтаваобленерго» 
на рішення Господарського суду міста Києва від 25.09.2025 року 
у справі № 910/6166/25 (суддя - Підченко Ю.О.)
за позовом Акціонерного товариства «Полтаваобленерго»
до Антимонопольного комітету України
про визнання дій протиправними (неправомірними) та зобов`язання вчинити дії, - 

ВСТАНОВИВ: 

Акціонерне товариство «Полтаваобленерго» звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Антимонопольного комітету України про визнання протиправними (неправомірними) дій по нарахуванню штрафу згідно рішення Антимонопольного комітету України від 21.11.2018 р. за № 29-р/тк у зв`язку з порушенням відповідачем порядку обрахунку штрафу від доходу (виручки) суб`єкта господарювання, встановленого ч.2 ст. 52 Закону України «Про захист економічної конкуренції» та зобов`язання АМКУ здійснити перерахунок вказаного штрафу з дотриманням порядку, визначеного ч. 2 ст. 52 ЗУ «Про захист економічної конкуренції», виходячи від доходу (виручки) АТ «Полтаваобленерго» за 2017 рік в сумі 8 031 685 тис. грн, та визнати протиправними (неправомірними) дії відповідача по нарахуванню пені в сумі 13 996 500 грн та зобов`язати здійснити перерахунок вказаної пені у відповідності до остаточно-визначеної суми штрафу, після його перерахунку.
Рішенням Господарського суду міста Києва від 25.09.2025 у задоволенні позовних вимог відмовлено. 
Не погоджуючись із вказаним рішенням місцевого господарського суду, Акціонерне товариство «Полтаваобленерго» звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, відповідно до якої просить рішення Господарського суду міста Києва від 25.09.2025 скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі та визнати протиправними (неправомірними) дії Антимонопольного комітету України по нарахуванню штрафу згідно рішення Антимонопольного комітету України від 21.11.2018 р. за № 29-р/тк у зв`язку з порушенням відповідачем порядку обрахунку штрафу від доходу (виручки) суб`єкта господарювання, встановленого ч.2 ст. 52 Закону України «Про захист економічної конкуренції» та зобов`язання АМКУ здійснити перерахунок вказаного штрафу з дотриманням порядку, визначеного ч. 2 ст. 52 ЗУ «Про захист економічної конкуренції», виходячи від доходу (виручки) АТ «Полтаваобленерго» за 2017 рік в сумі 8 031 685 тис. грн, та визнати протиправними (неправомірними) дії відповідача по нарахуванню пені в сумі 13 996 500 грн та зобов`язати здійснити перерахунок вказаної пені у відповідності до остаточно-визначеної суми штрафу, після його перерахунку.
Апеляційна скарга мотивована тим, що відповідач допустив порушення ст. 52 ЗУ «Про захист економічної конкуренції», а саме що розрахунок суми штрафу здійснений незаконно із застосуванням іншої бази для нарахування штрафу, ніж та, що визначена ст. 52 ЗУ «Про захист економічної конкуренції», тобто порушений порядок нарахуванняі штрафу.
Так, Антимонопольним комітетом України при винесенні рішення від 21.11.2018 за № 29-р/тк було вчинено протиправні дії, якими визначено штраф з недотриманням порядку, встановленого ч. 2 ст. 52 ЗУ «Про захист економічної конкуренції», а саме для обрахунку штрафу відповідач взяв суму чистого доходу, який згідно Звіту про фінансові результати (Звіт про сукупний дохід) за 2017 рік складав 6 693 102 000, 00 грн замість суми доходу (виручки) товариства за 2017 рік, що становить 8 031 685 000, 00 грн.
Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 24.10.2025 апеляційну скаргу передано на розгляд колегії суддів у складі: Сулім В.В. (головуючий суддя (суддя-доповідач)), Гаврилюк О.М., Ткаченко Б.О.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 03.11.2025 апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Полтаваобленерго» на рішення Господарського суду міста Києва від 25.09.2025 у справі №910/6166/25 залишено без руху та надано заявникові строк на усунення недоліків десять днів з дня отримання копії ухвали.
На виконання вищезазначеної ухвали суду, 10.11.2025 від Акціонерного товариства «Полтаваобленерго» надійшла заява про усунення недоліків апеляційної скарги, до якої додано докази доплати судового збору у розмірі 726, 72 грн.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 14.11.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Полтаваобленерго» та призначено до розгляду на 14.01.2026.
28.11.2025 від Акціонерного товариства «Полтаваобленерго» надійшов відзив на апеляційну скаргу, відповідно до якого відмовити у задоволенні апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Відповідач зазначає, що постановою Верховного Суду від 09.05.2024 у справі № 910/1212/19 вже надано оцінку правомірності та обгрунтованості розміру штрафу накладеного Антимонопольним комітетом України.
Антимонопольний комітет України вважає, що позивач вже скористався наданим та гарантованим Кинституцією України правом на судовий захист, звернувшись із позовом про визнання протиправним та скасування п. 3 рішення № 29-р/тк від 21.11.2018. Цей спір було розглянуто судами усіх інстанцій, і остаточну правову оцінку надано Верховним Судом, який постановою від 09.05.2024 у справі № 910/1212/19 підтвердив правомірність визначення та накладення штрафу Комітетом.
Крім того, відповідач просив суд постановити ухвалу про стягнення в дохід Державного бюджету України з позивача штрафу у сумі від одного до десяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, у зв`язку із зловживанням процесупальними правами, а саме подання завідомо безпідставного позову.
12.12.2025 позивач подав додаткові пояснення по справі, відповідно до яких зазначив, що предмети позовів у справі № 910/6166/25 та № 910/1212/19 є різними, оскільки у справі № 910/1212/19 було заявлено про визнання недійсним акту (рішення) в частині, у зв`язку з його невідповідністю вимогам антиконкурентного законодавства. В справі № 910/6166/25 спір виник у зв`язку із діями Антимонопольного комітету України по нарахуванню штрафу згідно із рішенням № 29-р/тк та зобов`язанням здійснити перерахунок штрафу та пені у відповідності до остаточно визначеної суми штрафу.
При цьому, не відповідає дійсності твердження відповідача про те, що по спірним питанням стосовно належного розрахунку (перерахунку) штрафу, що є предметом даного спору, є встановлені судом по справі № 910/1212/19 преюдиційні факти. Так як судом по справі № 910/1212/19 налавалась лише оцінка обставинам справи стосовно належності проведеного розрахунку штрафних санкцій.
В судовому засіданні 14.01.2025 представник відповідача наполягав на задоволенні клопотання про стягнення з позивача в дохід Державного бюджету України штрафу у зв`язку із зловживанням процесуальними правами.
В обгрунтування вказаного клопотання відповідач зазначив, що позивач повторно звернувся до суду з фактично тотожною позовною вимогою, що спрямована на скасування пункту 3 рішення Антимонопольного комітету України, змінюючи фактично формулювання позовних вимог, а не їх зміст чи підстави. Така поведінка, на думку відповідача, свідчить про штучний характер спору та зловживання процесуальними правами.
Представник позивача заперечував проти задоволення клопотання та зазначав, що позивачем не вчинялися дії передбачені ч. 2 ст. 43 ГПК України, а позовна заява обгрунтована фактом порушених прав позивача та не містить «штучного» чи безпідставного характеру.
Розглянувши подане клопотання Антимонопольного комітету України, колегія суддів зазначає наступне.
Згідно з ч. 1 ст. 43 ГПК України учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.
За змістом ч. 2 вказаної статті, залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню господарського судочинства, зокрема:
1) подання скарги на судове рішення, яке не підлягає оскарженню, не є чинним або дія якого закінчилася (вичерпана), подання клопотання (заяви) для вирішення питання, яке вже вирішено судом, за відсутності інших підстав або нових обставин, заявлення завідомо безпідставного відводу або вчинення інших аналогічних дій, спрямованих на безпідставне затягування чи перешкоджання розгляду справи чи виконання судового рішення;
2) подання декількох позовів до одного й того самого відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав або подання декількох позовів з аналогічним предметом і з аналогічних підстав, або вчинення інших дій, метою яких є маніпуляція автоматизованим розподілом справ між суддями;
3) подання завідомо безпідставного позову, позову за відсутності предмета спору або у спорі, який має очевидно штучний характер;
4) необґрунтоване або штучне об`єднання позовних вимог з метою зміни підсудності справи, або завідомо безпідставне залучення особи як відповідача (співвідповідача) з тією самою метою;
5) укладення мирової угоди, спрямованої на шкоду правам третіх осіб, умисне неповідомлення про осіб, які мають бути залучені до участі у справі.
Колегія суддів зазначає, що зловживання процесуальними правами - це процесуальне правопорушення, яке характеризується умисними недобросовісними діями учасників господарського процесу (їх представників), що призводять до порушення процесуальних прав інших учасників процесу, з метою перешкоджання господарському судочинству, що є підставою для застосування судом процесуальних санкцій (позбавлення права на процесуальну дію або застосування судом інших негативних юридичних наслідків, передбачених законом). Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 05.04.2023 у справі №922/4278/21, від 27.07.2023 у справі №910/12713/22.
Зловживання процесуальними правами зводиться до того, що особа реалізує свої процесуальні права і вчиняє передбачені процесуальним законодавством процесуальні, дії, але робить це на шкоду іншим особам, з метою, яка не співпадає з завданням господарського процесу, визначеним у статті 2 ГПК (справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави).
При цьому доволі важко провести межу між правомірною реалізацією власних прав і зловживанням правами, оскільки зовні вони виглядають однаково (постанова Верховного Суду від 24.01.2022 у справі №911/2737/17).
Колегія суддів зазначає про те, що ГПК України надає особам як право на подання позову, так і право на оскарження судових рішень, які підлягають оскарженню, не встановлюючи при цьому критеріїв за яких вчинення таких дій може бути визнано зловживанням правом.
За змістом ст. 4 ГПК України Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом.
Колегія суддів зазначає про те, що при застосуванні процесуальних норм належить уникати як надмірного формалізму, так і надмірної гнучкості, які можуть призвести до скасування процесуальних вимог, встановлених законом.
Згідно практики Європейського суду з прав людини, реалізуючи положення Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, необхідно уникати занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише і фактичним, але і реальним. Надмірний формалізм при вирішені питання щодо прийняття позовної заяви є порушенням права на справедливий судовий захист.
Зокрема, у рішенні від 04.12.1995 у справі Беллет проти Франції Європейський суд з прав людини зазначив, що ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданих національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. 
У рішенні від 13.01.2000 у справі Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії та у рішенні від 28.10.1998 у справі Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії Європейський Суд з прав людини вказав, що надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавило заявників права доступу до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог. Це визнано порушенням п. 1 ст. 6 Конвенції.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що визнання зловживанням процесуальними правами подання подання позовної заяви у даній справі, буде свідчити про недотримання права позивача на доступ до правосуддя, гарантованого йому національним та європейським законодавством.
Беручи до уваги викладене, колегія суддів дійшла висновку, що підстав для визнання дій позивача зловживанням правом відсутні, з огляду на що у задоволенні колегія суддів відмовлє у задоволенні клопотання Антимонопольного комітету України про стягнення з Акціонерного товариства «Полтаваобленерго» штрафу.
Представник позивача у судовому засіданні 15.01.2026 підтримав доводи апеляційної скарги та просив суд її задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги. 
Представник відповідача у судовому засіданні 15.01.2026 заперечував проти задоволення апеляційної скарги, просив оскаржуване рішення залишити без змін.
Розглянувши матеріали справи, дослідивши представлені докази в їх сукупності, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм процесуального права, з огляду на викладені скаржником доводи та вимоги апеляційної скарги, Північний апеляційний господарський суд дійшов наступного.
Відповідно до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, Тимчасова адміністративна колегія Антимонопольного комітету України, створена відповідно до наказу Голови Антимонопольного комітету України від 09.11.2018№ 130, розглянувши матеріали справи № 66-2-50/1-18, розпочатої розпорядженням адміністративної колегії Полтавського обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України (далі також - Відділення), від 18.05.2018 № 66/4-рп/к, та подання попередніми висновками у справі від 02.08.2018 № 66/2-пв/к, винесла рішення № 29-р/тк від 21.11.2018 (далі також - рішення № 29-р/тк), згідно з яким постановила:
1) визнати ПАТ «Полтаваобленерго» таким, що в період з 01.01.2017 по 21.11.2018 займало монопольне (домінуюче) становище на ринку передачі електричної енергії місцевими (локальними) електричними мережами в територіальних межах Полтавської області, Прилуцького районів Чернігівської області, Охтирського та Роменського районів Сумської області, Зачепилівського, Валківського, Красноградського районів Харківської області, Магдалинівського району Дніпропетровської області, Світловодського району Кіровоградської області, де розташовані електричні мережі, які експлуатує товариство (у межах здійснення ліцензованої діяльності);
2) визнати дії ПАТ «Полтаваобленерго», які полягали у створенні постачальникам електричної енергії за нерегульованим тарифом перешкод доступу на ринок постачання електричної енергії, порушенням, передбаченим пунктом 2 статті 50 та пунктом 7 частини другої статті 13 Закону України «Про захист економічної конкуренції», у вигляді зловживання монопольним (домінуючим) становищем;
3) за порушення, зазначене в пункті 2 резолютивної частини цього рішення, накласти на ПАТ «Полтаваобленерго» штраф у розмірі 30 100 000, 00 грн;
4) зобов`язати ПАТ «Полтаваобленерго» припинити порушення законодавства про захист економічної конкуренції, зазначене в пункті 2 резолютивної частини цього рішення;
Заявляючи позов АТ «Полтаваобленерго» стверджує, що Антимонопольний комітет України допустив у своїх діях порушення ст. 52 Закону України «Про захист економічної конкуренції», які полягали у здійсненні протиправного розрахунку штрафу із застосуванням іншої бази для нарахування штрафу, ніж та, що визначена ст. 52 Закону України «Про захист економічної конкуренції».
Позивач вважає, що належним способом захисту його порушеного права є зобов`язання Комітету здійснити перерахунок накладеного рішенням № 29-р/тк штрафу з дотриманням порядку, визначеного ч. 2 ст. 52 Закону України «Про захист економічної конкуренції», виходячи від доходу (виручки) АТ «Полтаваобленерго» за 2017 рік, та визнання протиправними (неправомірними) дій відповідача по нарахуванню пені в сумі 13 996 500 грн (із зобов`язанням здійснити перерахунок вказаної пені у відповідності до остаточно-визначеної суми штрафу, після його перерахунку).
На підтвердження заявлених у позовній заяві вимог, АТ «Полтаваобленерго» надало висновок експерта № 248 від 24.09.2024 за результатами проведення економічної експертизи, відповідно до якого, судовий експерт Гайдар Василь Миколайович, надав наступні відповіді:
- сума 30 100 000 грн (розмір штрафу) не становить 0,45% від доходу (виручки) АТ «Полтаваобленерго» за 2017 рік в розмірі 8 031 685 тис. грн 0,45% від суми 8 031 685 тис. грн становить сума 36 142 584, 53 грн;
- сума 30 100 000 грн (розмір штрафу) становить 0,45% від чистого доходу АТ «Полтаваобленерго» за 2017 рік в розмірі 6 693 102 тис. грн;
- сума 30 100 000 грн (розмір штрафу) не становить 0,45% від доходу від передачі місцевими(локальними) електричними мережами електричної енергії незалежних постачальників електроенергії АТ «Полтаваобленерго» за 2017 рік в розмірі 145 990 680 грн, яка документально підтверджена висновком економічної експертизи № 187 від 08.01.2019 року 0,45% від суми 145 990 680 грн становить сума 656 958, 06 грн.
Комітет проти заявленого позову та викладених позивачем обставин заперечив у повному обсязі, оскільки, на думку відповідача, у рішенні № 29-р/тк наведено порядок визначення штрафу, який відповідає вимогам чинного на дату постановлення рішення законодавства.
Більше того, АМК наголошує, що постановою Верховного Суду від 09.05.2024 у справі № 910/1212/19 вже було надано оцінку правомірності та обґрунтованості розміру штрафу, накладеного рішенням Комітету № 29-р/тк, а відповідно до ст. 75 ГПК України, встановленні в остаточному рішенні суду обставини не підлягають доведенню та є преюдиційними.
Відповідно до ч. 1 ст. 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін.
Правовідносини, пов`язані з обмеженням монополізму та захистом суб`єктів господарювання від недобросовісної конкуренції, є предметом регулювання господарського законодавства, у тому числі й Господарського кодексу України (далі - ГК України), і відтак є господарськими, а тому справи, що виникають з відповідних правовідносин, згідно з частиною третьою статті 22 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» розглядаються господарськими судами. 
Відповідно до ч. 1 ст. 60 Закону України «Про захист економічної конкуренції» заявник, відповідач, третя особа мають право оскаржити рішення органів Антимонопольного комітету України повністю або частково до господарського суду. Отже, спір у даній справі відноситься до підвідомчості господарських судів і підлягає вирішенню за правилами Господарського процесуального кодексу України.
Так, в силу ч. 1 ст. 3 Закону України «Про захист економічної конкуренції» законодавство про захист економічної конкуренції ґрунтується на нормах, установлених Конституцією України, і складається із цього Закону, законів України «Про Антимонопольний комітет України», «Про захист від недобросовісної конкуренції», інших нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до цих законів.
Згідно зі ст. 1 Закону України «Про Антимонопольний комітет України» Антимонопольний комітет України є державним органом із спеціальним статусом, метою діяльності якого є забезпечення державного захисту конкуренції у підприємницькій діяльності та у сфері державних закупівель. 
При цьому, особливості спеціального статусу Антимонопольного комітету України обумовлюються його завданнями та повноваженнями, в тому числі роллю у формуванні конкурентної політики, та визначаються цим Законом, іншими актами законодавства і полягають, зокрема, в особливому порядку призначення та звільнення Голови Антимонопольного комітету України, його заступників, державних уповноважених Антимонопольного комітету України, голів територіальних відділень Антимонопольного комітету України, у спеціальних процесуальних засадах діяльності Антимонопольного комітету України, наданні соціальних гарантій, охороні особистих і майнових прав працівників Антимонопольного комітету України на рівні з працівниками правоохоронних органів, в умовах оплати праці.
Стаття 3 зазначеного Закону до основних завдань Антимонопольного комітету України відносить участь у формуванні та реалізації конкурентної політики в частині здійснення державного контролю за дотриманням законодавства про захист економічної конкуренції на засадах рівності суб`єктів господарювання перед законом та пріоритету прав споживачів, запобігання, виявлення і припинення порушень законодавства про захист економічної конкуренції.
Приписами ст. 4 Закону України «Про Антимонопольний комітет України» визначено, що Антимонопольний комітет України будує свою діяльність на принципах: законності; гласності; захисту конкуренції на засадах рівності фізичних та юридичних осіб перед законом та пріоритету прав споживачів.
Як визначено статтею 41 Закону України «Про захист економічної конкуренції», а також зазначено і у п. 12 Правил розгляду заяв і справ про порушення законодавства про захист економічної конкуренції (Правил розгляду справ), які затверджено розпорядженням Антимонопольного комітету України від 19.04.1994 за № 5, доказами у справі можуть бути будь-які фактичні дані, які дають можливість встановити наявність або відсутність порушення. Ці дані встановлюються такими засобами: поясненнями сторін і третіх осіб, поясненнями службових осіб та громадян, письмовими доказами, речовими доказами і висновками експертів. Усні пояснення сторін, третіх осіб, службових чи посадових осіб та громадян, які містять дані, що свідчать про наявність чи відсутність порушення, фіксуються у протоколі.
Пунктом 32 Правил розгляду справ встановлено, що у рішенні наводяться мотиви рішення, зазначаються встановлені органом Комітету обставини справи з посиланням на відповідні докази, а також положення законодавства, якими орган Комітету керувався, приймаючи рішення. Під час вирішення питання про накладення штрафу у резолютивній частині рішення вказується розмір штрафу. Резолютивна частина рішення, крім відповідних висновків та зобов`язань, передбачених статтею 48 Закону України «Про захист економічної конкуренції», у необхідних випадках має містити вказування на дії, які відповідач повинен виконати або від яких утриматися для припинення порушення та усунення його наслідків, а також строк виконання рішення.
Законом України «Про захист економічної конкуренції» передбачено як склад порушення антимонопольного законодавства (пункт 4 частини другої статті 6, пункт 1 статті 50 Закону), так і порядок визначення штрафу, який підлягає стягненню у разі вчинення такого порушення (зокрема, абзац другий частини другої статті 52 Закону).
Так, за порушення, передбачені, зокрема, пунктом 2 статті 50 цього Закону України «Про захист економічної конкуренції», накладаються штрафи у розмірі до десяти відсотків доходу (виручки) суб`єкта господарювання від реалізації продукції (товарів, робіт, послуг) за останній звітний рік, що передував року, в якому накладається штраф (абзац другий частини другої статті 52 названого Закону).
Водночас, відповідно до абзацу першого частини п`ятої статті 52 Закону України «Про захист економічної конкуренції» якщо доходу (виручки) немає або відповідач на вимогу органів Антимонопольного комітету України, голови його територіального відділення не надав розмір доходу (виручки), штраф, передбачений абзацом другим частини другої цієї статті, накладається у розмірі до двадцяти тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян; штраф, передбачений абзацом третім частини другої цієї статті, - у розмірі до десяти тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян; штраф, передбачений абзацом сьомим частини другої цієї статті, - у розмірі до двох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. 
Підставами для зміни, скасування чи визнання недійсними рішень органів Антимонопольного комітету України є: неповне з`ясування обставин, які мають значення для справи; недоведення обставин, які мають значення для справи і які визнано встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні, обставинам справи; заборона концентрації відповідно до Закону України «Про санкції»; порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права (частина перша статті 59 Закону України «Про захист економічної конкуренції»).
Визначаючи розмір штрафу АМК України посилався на те, що чистий дохід від реалізації продукції (товарів, робіт, послуг) ПАТ «Полтаваобленерго» за 2017 рік відповідно до Звіту про фінансові результати (Звіт про сукупний дохід) становить 6 693 102, 00 тис.грн.
Відповідно до п. 276 рішення № 29-р/тк, під час розрахунку штрафу за порушення, передбачене п. 2 ст. 50 Закону України «Про захист економічної конкуренції», враховано:
- розмір доходу, пов`язаний з порушенням, передбаченим п. 2 ст. 50 Закону;
- ступінь соціальної значущості товару;
- вплив та можливість впливу порушення на суміжні ринки;
- порушення законодавства про захист економічної конкуренції не припинено;
- порушення законодавства про захист економічної конкуренції має непоодинокий характер.
Колегія суддів наголошує те, що при визначенні розміру штрафу АМК в силу приписів статті 52 Закону України «Про захист економічної конкуренції» наділений певним обсягом дискреції, що полягає у можливості накласти штраф до 10% доходу (виручки) суб`єкта господарювання від реалізації продукції (товарів, робіт, послуг) за останній звітний рік, що передував роу, в якому накладається штраф. Тобто Комітет може накласти штраф в межах до 10%.
Згідно з Рекомендаціями Комітету Міністрів Ради Європи №К(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.
У пункті 45 Доповіді Венеціанської комісії щодо Верховенства права, серед іншого, зазначено, що «Потреба у визначеності не означає, що органові, який ухвалює рішення, не повинні надаватись дискреційні повноваження (де це необхідно) за умови наявності процедур, що унеможливлюють зловживання ними. У цьому контексті закон (a law), яким надаються дискреційні повноваження певному державному органові, повинен вказати чітко і зрозуміло на обсяг такої дискреції. Не відповідатиме верховенству права, якщо надана законом виконавчій владі дискреція матиме характер необмеженої влади. Отже, закон повинен вказати на обсяг будь-якої такої дискреції та на спосіб її здійснення із достатньою чіткістю, аби особа мала змогу відповідним чином захистити себе від свавільних дій».
В законодавстві України визначення поняття «дискреційні повноваження» наведено в Методології проведення антикорупційної експертизи, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 24.04.2017 №1395/5. Так, дискреційні повноваження - це сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акта.
Конституційний Суд України визнає за органом публічної влади право на певні дискреційних повноваження у прийнятті рішень, та застерігає, що «цей механізм повинен забезпечувати, з одного боку, захист особи від свавільного втручання органів державної влади у її права і свободи, а з другого - наявність можливості у особи передбачати дії цих органів» (абзац третій підпункту 2.4 пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 08.06.2016 №3-рп/2016).
Законодавче регулювання не є і не може бути всеосяжним за формою та змістом. Відтак, під час здійснення органом своїх повноважень наявність у нього певної міри розсуду є допустимою та належною. Попри це, межі дискреційних повноважень такого органу не можуть бути неоглядними. Міра такого розсуду повинна бути мінімально достатньою, зокрема, з метою уникнення порушення нормативно-правових приписів та запобіганню зловживання.
З позиції гарантування основоположних прав людини, надання дискреційних повноважень органам обсяг яких не має чітко визначених меж було б несумісним з принципом верховенства права, як одним з основних принципів демократичного суспільства, гарантованих Конвенцією і Конституцією України.
Дискреційні повноваження АМК мають узгоджуватися з конституційним принципом верховенства права, та такими його елементами, як юридична визначеність та заборона свавілля.
Дискреція не є довільною; вона завжди здійснюється відповідно до закону (права), оскільки, згідно з частиною другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Аналіз цієї норми дає змогу дійти висновку, що діяльність органів державної влади здійснюється у відповідності до спеціально-дозвільного типу правового регулювання, яке побудовано на основі принципу "заборонено все, крім дозволеного законом; дозволено лише те, що прямо передбачено законом". Застосування такого принципу суттєво обмежує цих суб`єктів у виборі варіантів чи моделі своєї поведінки, а також забезпечує використання ними владних повноважень виключно в межах закону і тим самим істотно обмежує можливі зловживання з боку держави та її органів.
Колегія суддів враховує, що аналізуючи наявність чи відсутність дискреції в органів публічної влади, суди застосовують підхід, взявши до уваги Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2, яка прийнята Комітетом Міністрів 11.03.1980 на 316-й нараді, відповідно до якої під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.
Отже, Антимонопольний комітет України у контексті свої дискреційних повноважень в силу приписів статті 52 Закону України «Про захист економічної конкуренції» наклав на Акціонерне товариство «Полтаваобленерго» штраф у розмірі 30 100 000 грн, що складає 0,45 % чистого доходу (виручки) від реалізації продукції (товарів, робіт, послуг) позивача, та входить у визначену законодавцем у статті 52 Закону України «Про захист економічної конкуренції» «межу», тобто до 10 % відсотків доходу (виручки) суб`єкта господарювання від реалізації продукції (товарів, робіт, послуг) за останній звітний рік, що передував року, в якому накладається штраф. 
При цьому, посилання апелянта на те, що згідно приписів ст. 52 ЗУ «Про захист економічної конкуренції», Антимонопольний комітет України повинен був розраховувати штраф виходячи із доходу (виручки) суб`єкта господарювання, а не із чистого доходу (виручки) від реалізації продукції (товарів, робіт, послуг) не є підставою для визнання притиправними дій Антимонопольного комітету України по нарахуванню штрафу, оскільки як зазначає сам скаржник, у випадку розрахунку суми штрафу виходячи із доходу (виручки) позивача (8 031 685 тис грн) розмір штрафу був би більшим. 
Таким чином, визначивши розмір штрафу виходячи з чистого доходу (виручки) від реалізації продукції (товарів, робіт, послуг) позивача, Антимонопольний комітет України, жодним чином не порушив права останнього.
Крім того, суд першої інстанції вірно зазначив, що наведені обставини також встановлені рішенням суду від 04.07.2019 у справі 910/1212/19, яке набрало законної сили.
В силу положень ст. 75 ГПК України, обставини, які встановлені у рішенні Господарського суду міста Києва 04.07.2019 у справі № 910/1212/19, яке набрало законної сили мають преюдиційне значення та повторного доведення не потребують.
Щодо наданого позивачем висновку експерта, то висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 86 цього Кодексу (ст. 104 ГПК України).
Як вбачається із вказаного висновку, дослідження фактично зводилося до математичних розрахунків (визначення відсотку від числа) з урахуванням наданих на дослідження:
- Звіт про фінансові результати (Звіт про сукупний дохід) ПАТ «Полтаваобленерго» за 2017 рік;
- оборотно-сальдові відомості (кореспонденції рахунків) по рахунках 70 «Доходи від реалізації» за 2017 рік;
- інші регістри бухгалтерського обліку.
Наведені в дослідній частині та у відповідях на запитання обставини жодним чином не спростовують правильність здійсненого Комітетом розрахунку штрафу. А взяття як бази нарахування чистого доходу від реалізації продукції за 2017 рік відповідає вимогам законодавства.
Посилання апелянта в судовому засіданні на те, що, у разі ненадання на вимогу органів Антимонопольного комітету України інформації про розмір доходу, штраф накладається у розмірі до двадцяти тисяч неоподаткованих мінімумів доходів громадян, то колегія суддів зазначає, що в даному випадку, вказані доводи скаржника є необгрунтованими, оскільки як вбачається із матеріалів справи, Антимонопольному комітету України був наданий Звіт про фінансові результати (Звіт про сукупний дохід) за рік 2017.
Так, Звіт про фінансові результати (Звіт про сукупний дохід) - це офіційний бухгалтерський документ, що містить інформацію про доходи, витрати, фінансові фінансові результати та сукупний дохід.
Отже, Антимонопольний комітет України мав інформацію щодо розміру доходу (виручки) позивача.
Таким чином, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що Акціонерним товариством «Полтаваобленерго» не доведено вчинення Антимонопольним комітетом України протиправних (неправомірних) дій під час здійснення нарахування розміру штрафу, за порушення передбачене пунктом 2 ст. 50 та п. 7 ч. 2 ст. 13 ЗУ «Про захист економічної конкуренції».
За таких обставин, місцевий господарський суд дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.
Колегія суддів апеляційного господарського суду вважає інші посилання скаржника, викладені ним в апеляційній скарзі такими, що не можуть бути підставою для скасування прийнятого у справі рішення, наведені доводи скаржника не спростовують висновків суду першої інстанції та зводяться до переоцінки доказів та встановлених судом обставин.
Саме лише прагнення скаржника ще раз розглянути та оцінити ті самі обставини справи і докази в ній не є достатньою підставою для скасування оскаржуваного судового рішення. 
Отже, зазначені в апеляційній скарзі доводи не знайшли свого підтвердження під час перегляду рішення судом апеляційної інстанції, апелянт не подав жодних належних та допустимих доказів на підтвердження власних доводів, які могли б бути прийняті та дослідженні судом апеляційної інстанції в розумінні ст.ст. 73, 76-79, 86, 269 Господарського процесуального кодексу України. А тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. 
Судовий збір, згідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покласти на апелянта.
Керуючись ст. ст. 129, 269, 270, 275, 276 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд -

У Х В А Л И В:
1. У задоволенні клопотання Антимонопольного комітету України про стягнення з Акціонерного товариства «Полтаваобленерго» штрафу у зв`язку із зловживанням процесуальними правами - відмовити. 
2. Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Полтаваобленерго» на рішення Господарського суду міста Києва від 25.09.2025 року у справі № 910/6166/25 залишити без задоволення. 
3. Рішення Господарського суду міста Києва від 25.09.2025 року у справі № 910/6166/25 залишити без змін. 
4. Судовий збір, понесений у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, покласти на апелянта. 
5. Матеріали справи № 910/6166/25 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя В.В. Сулім 

Судді О.М. Гаврилюк

Б.О. Ткаченко

Дата підписання 20.01.2026