ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД  РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ	

21 січня 2026 року	Справа №160/32822/25 	

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Сліпець Н.Є. 
розглянувши у письмовому провадженні у місті Дніпро адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

17.11.2025 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі - позивач) до Військової частини НОМЕР_1 (далі - відповідач), в якій просить суд:
- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 , щодо не звільнення військовослужбовця ОСОБА_1 з військової служби у запас за сімейними обставинами на підставі абзацу дев`ятого пункту 3 частини 12 статті 26 Закону України Про військовий обов`язок та військову службу у зв`язку з утриманням військовослужбовцем повнолітньої дитини, яка є особою з інвалідністю I чи II групи;
- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 в особі його командира, звільнити військовослужбовця ОСОБА_1 з військової служби у запас за сімейними обставинами на підставі абзацу дев`ятого пункту 3 частини 12 статті 26 Закону України Про військовий обов`язок та військову службу у зв`язку з утриманням військовослужбовцем повнолітньої дитини, яка є особою з інвалідністю I чи II групи.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що ОСОБА_1 перебуває на військовій службі за мобілізацією у Військовій частині НОМЕР_1 . У зв`язку з тим, що позивач має сина ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 , який є особою з інвалідністю ІІ групи, подав рапорт до військової частини, щодо звільнення його в запас збройних сил України, що передбачено абзац.9 п.3 частини 12 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» - утримання військовослужбовцем повнолітньої дитини, яка є особою з інвалідністю I чи II групи. Військовою частиною НОМЕР_1 відмовлено у задоволенні рапорту позивача з огляду на відсутність можливості достеменно встановити наявність або відсутність інших членів сім`ї, які можуть здійснювати постійний догляд за його дитиною, у задоволені рапорту по суті немає підстав. Позивач вважає бездіяльність відповідача, яка полягає у його не звільненні з військової служби за сімейними обставинами протиправною та такою, що порушує його право на гарантований державою порядок проходження військової служби.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 21.11.2025 відкрито провадження та призначено розгляд в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін за наявними у справі матеріалами з 17.12.2025, відповідно до ч. 5 ст. 262 Кодексу адміністративного судочинства України. 
Цією ж ухвалою відповідачу було надано строк для подання письмового відзиву на позовну заяву - протягом 15 днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі. 
08.12.2025 від відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник заперечує проти задоволення позовних вимог, обґрунтовуючи наступним. у відповідності до п. 3 ч. 12 ст. 26 Закону № 2232-ХІІ та п.п. 20 пункту 5 Додатку 19 до Інструкції № 170 до переліку обов`язкових документів для звільнення з військової служби підчас дії режиму воєнного стану з військової служби через сімейні обставини військовослужбовець, який не бажає продовжувати службу, повинен довести факт утримання військовослужбовцем повнолітньої дитини, яка є особою з інвалідністю I чи II групи. Також позивачем до рапорту не було додано доказів щодо проживання однією сім`єю разом з повнолітнім сином; доказів про місце проживання дружини, його повнолітнього сина та самого позивача; доказів щодо фактичного сімейного стану на дату подання рапорту.
Відповідно до положень ст. 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглянув справу у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) за наявними у ній матеріалами.
Згідно із ст. 229 Кодексу адміністративного судочинства України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи, або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази у сукупності з нормами чинного законодавства України, суд доходить висновку про відсутність підстав для задоволення позову, виходячи з наступного.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 є батьком повнолітнього ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 , виданого повторно 14.01.2020 Смілянським районним відділом ДРАЦС Центрального міжрегіонального управління МЮ України.
Відповідно до довідки до акту огляду МСЕК серії 12 ААТ №435456, виданої 16.12.2024 Спеціалізованою психіатричної МСЕК, ОСОБА_2 є інвалідом ІІ (другої) групи з дитинства.
ОСОБА_1 перебуває на військовій службі за мобілізацією у Військовій частині НОМЕР_1 .
09.10.2025 ОСОБА_1 подав рапорт за вх.№ 49446 про звільнення з військової служби на підставі пп. «г» п.2 ч.4 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у зв`язку із утриманням військовослужбовцем повнолітньої дитини, яка є особою з інвалідністю II групи.
Військова частина НОМЕР_1 листом від 09.10.2025 №9149 відмовила позивачу у задоволенні рапорту у зв`язку з відсутністю документів: «що підтверджують факт утримання повнолітньої особи; щодо проживання однією сім`єю разом з повнолітнім сином; про місце проживання дружини, повнолітнього сина та ОСОБА_1 ; щодо фактичного сімейного стану на дату подання рапорту; рішення суду щодо встановлення опіки/піклування над повнолітньою особою з інвалідністю з визначенням опікуна/піклувальника; рішення суду в порядку ст.200 СК України щодо визначення розміру аліментів на утримання повнолітніх дітей.»
Вважаючи, такі дії відповідача протиправними, з метою захисту своїх прав та законних інтересів, позивач звернувся до суду із цією позовною заявою. 
Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд виходить з наступного.
Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
За приписами статті 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.
Згідно пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України Президент України приймає відповідно до закону рішення про загальну або часткову мобілізацію та введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях у разі загрози нападу, небезпеки державній незалежності України.
Так, Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» постановлено ввести в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.
Також Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 69/2022 оголошено загальну мобілізацію, яка проводиться на всій території України протягом 90 діб із дня набрання чинності цим Указом.
В подальшому Указами Президента України воєнний стан продовжувався. Станом на дату розгляду справи воєнний стан в Україні триває.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначає Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25 березня 1992 року № 2232-XII в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин (далі - Закон № 2232-ХІІ).
Визначення військової служби міститься у частині першій статті 2 Закону № 2232-ХІІ та означає державну службу особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
За приписами частини другої цієї ж статті Закону проходження військової служби громадянами України здійснюється у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом.
Згідно частин третьою і четвертою статті 2 Закону № 2232-ХІІ громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які проходять військову службу, є військовослужбовцями.
Порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.
Так, пунктом 233 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008 (далі - Положення № 1153/2008), передбачено, що військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення. У рапортах зазначаються: підстави звільнення з військової служби; думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю; районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця.
Предметом спору у цій справі є відмова Військової частини НОМЕР_1 у звільненні позивача з військової служби через сімейні обставини на підставі підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону № 2232-ХІІ.
Підстави звільнення з військової служби визначені статтею 26 Закону № 2232-ХІІ.
Відповідно до підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону № 2232-ХІІ військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби на підставах, зокрема, під час воєнного стану через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається частиною дванадцятою цієї статті (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу).
Так, за приписами п. 3 ч. 12 статті 26 Закону № 2232-ХІІ військовослужбовці звільняються з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин, зокрема під час дії воєнного стану, у зв`язку з утримання військовослужбовцем повнолітньої дитини, яка є особою з інвалідністю I чи II групи.
Механізм реалізації та порядок організації у Збройних Силах України, Державній спеціальній службі транспорту виконання вимог Положення № 1153/2008 визначає Інструкція про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затверджена наказом Міністра оборони України № 170 від 10.04.2009 (далі - Інструкція № 170).
Додатком 19 до Інструкції № 170 визначено Перелік документів, що подаються з Поданням до звільнення військовослужбовця з військової служби.
Зокрема передбачено, що при поданні до звільнення з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначено пунктом 12 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", у разі утримання військовослужбовцем повнолітньої дитини, яка є особою з інвалідністю I чи II групи подаються наступні підтверджуючі документи, а саме:
- для підтвердження інвалідності дитини - довідка до акта огляду медико-соціальною експертною комісією за формою, визначеною МОЗ, або копія посвідчення, яке підтверджує відповідний статус, або копія пенсійного посвідчення чи копія посвідчення, що підтверджує призначення соціальної допомоги відповідно до Законів України "Про державну соціальну допомогу особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю", "Про державну соціальну допомогу особам, які не мають права на пенсію, та особам з інвалідністю", в яких зазначено групу та причину інвалідності, або довідка для отримання пільг особами з інвалідністю, які не мають права на пенсію чи соціальну допомогу, за формою, затвердженою Мінсоцполітики;
- для підтвердження родинних зв`язків - копія свідоцтва про народження дитини із зазначенням батьківства (материнства) особи.
Таким чином, законодавцем визначено вичерпний перелік документів, які підтверджують наявність сімейних обставин або інших поважних причин для звільнення з військової служби у період військового стану військовослужбовця на утриманні якого перебуває повнолітня дитина, яка є особою з інвалідністю I чи II групи.
Як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, позивач проходить військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 .
У позивача є повнолітня дитина – ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , якому встановлена ІІ група інвалідності строком до 01.07.2027.
Також судом встановлено, що позивач звернувся по відповідача з письмовим рапортом про звільнення з військової служби у зв`язку з необхідністю утримання повнолітньої дитини, яка є особою з інвалідністю II групи відповідно до висновку МСЕК, що регулюється підпунктом «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону № 2232-XII. До рапорту про звільнення з військової служби надано усі документи, передбачені Додатком 19 до Інструкції № 170 (довідка до акта огляду медико-соціальною експертною комісією за формою, визначеною МОЗ; копія свідоцтва про народження дитини із зазначенням батьківства особи).
При цьому відповідачем не заперечується те, що позивачем до поданого рапорту долучено документи, які підтверджують ступінь споріднення та факт наявності в нього повнолітньої дитини, яка є особою з інвалідністю.
Водночас, відмовляючи позивачу у задоволенні поданого позивачем рапорту про звільнення, відповідач покликався на відсутність доказів в підтвердження наявності в позивача статусу особи, яка утримує повнолітню дитину, яка є особою з інвалідністю I чи II групи.
Так, обов`язок матері, батька утримувати дитину та його виконання врегульовано Главою 15 Сімейного кодексу України.
Статтею 180 Сімейного кодексу України визначено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Згідно ст. 198, 199 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати своїх повнолітніх непрацездатних дочку, сина, які потребують матеріальної допомоги, якщо вони можуть таку матеріальну допомогу надавати.
Якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу.
Таким чином, законодавець передбачив чіткі критерії, за наявності яких в батьків зберігається обов`язок утримання своїх дітей після досягнення ними повноліття, а саме за наявності сукупно таких обставин:
- дочка або син є непрацездатними;
- непрацездатні повнолітні діти потребують матеріальної допомоги;
- наявність у батьків можливості надати таку допомогу.
Крім того, обов`язок утримання батьками повнолітньої дитини зберігається до досягнення дитиною 23 річного віку якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, за умови, що батьки можуть надавати матеріальну допомогу.
З огляду на викладене, суд зауважує, що син позивача дійсно є особою з інвалідністю ІІ групи, проте останній не відноситься до кола непрацездатних осіб, оскільки згідно довідки до акту огляду МСЕК серії 12 ААТ №435456, ОСОБА_2 може працювати в спеціально створених умовах.
Отже, на позивача не поширюється визначений ст. 198 Сімейного кодексу України обов`язок щодо обов`язкового утримання свого повнолітнього сина, оскільки останній не є непрацездатним. Сама лише наявність ІІ групи інвалідності без фактичної втрати працездатності не створює для батьків обов`язку щодо його утримання.
В контексті наведеного суд зазначає, що позивачем як до рапорту про звільнення, так і при зверненні до суду з цим позовом не надано належних документів на підтвердження факту утримання ним свого повнолітнього сина ОСОБА_2 , як передумови для можливості реалізації встановленого пп. «г» п. 2 частини четвертої ст. 26 Закону № 2232-XII права на звільнення з військової служби.
Оскільки повнолітній ОСОБА_2 не є непрацездатним та не перебуває на утриманні позивача, підстави для звільнення останнього з військової служби відсутні, тому дії відповідача щодо відмови у звільненні зі служби є правомірними, а позовні вимоги — необґрунтованими.
Таким чином, доводи позовної заяви не знайшли свого документального та нормативного підтвердження та спростовуються висновками суду, у зв`язку з чим суд вважає необхідним відмовити ОСОБА_1 в задоволенні позовних вимог.
Відповідно до ч. 1 ст. 73 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Згідно ч. 2 ст. 73 Кодексу адміністративного судочинства України, предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Частиною 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Оцінуючи усі докази, які були досліджені судом у їх сукупності, а також обставини, встановлені у ході судового розгляду справи, суд доходить висновку про відсутність підстав для задоволення позову.
Враховуючи, що позивач, відповідно до ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору, питання щодо розподілу судових витрат судом не вирішувалось.
Відповідно до частини четвертої ст. 243 Кодексу адміністративного судочинства України, судове рішення, постановлене у письмовому провадженні, повинно бути складено у повному обсязі не пізніше закінчення встановлених цим Кодексом строків розгляду відповідної справи, заяви або клопотання.
Згідно частини п`ятої ст. 250 Кодексу адміністративного судочинства України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.
Керуючись ст. ст. 2-10, 11, 12, 47, 72-77, 94, 122, 132,139,193,241-246, 250, 251,257-262, 263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії - відмовити.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Н.Є. Сліпець