Справа № 132/1613/24
Провадження №1-кп/132/102/26
Вирок
Іменем України
16 січня 2026 року місто КАЛИНІВКА

КАЛИНІВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:
головуючого - судді ОСОБА_1 ,
при секретарях судового засідання - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , розглянувши у судовому засіданні в залі суду міста Калинівка Вінницької області, кримінальне провадження № 132/1613/24, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12021020220000281 від ІНФОРМАЦІЯ_7 року, за обвинувальним актом, складеним у відношенні:
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця села Райки Калинівського району Вінницької області, українця, громадянина України, із базовою загальною середньою освітою, неодруженого, непрацевлаштованого, раніше не судимого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , 
який обвинувачується у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.121 КК України, 
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця села Райки Калинівського району Вінницької області, українця, громадянина України, із середньо-спеціальною освітою, неодруженого, непрацевлаштованого, раніше не судимого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 ,
який обвинувачується у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.121 КК України, 
за участі сторін кримінального провадження:
прокурорів - ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , 
представника потерпілої особи - ОСОБА_14 ,
представників служби у справах дітей - ОСОБА_15 , ОСОБА_16 ,
уповноваженого підрозділу органів Національної поліції - ОСОБА_17 , 
законного представника обвинуваченого ОСОБА_18 - ОСОБА_19 ,
законних представників обвинуваченого ОСОБА_20 - ОСОБА_21 , ОСОБА_22 ,
захисників обвинувачених - адвокатів ОСОБА_23 , ОСОБА_24 ,
обвинувачених - ОСОБА_25 , ОСОБА_26 ,

ВСТАНОВИВ:
Обвинувачені ОСОБА_18 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_20 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , вчинили кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст.121 КК України, за наступних обставин. Так, неповнолітні ОСОБА_18 та ОСОБА_20 - ІНФОРМАЦІЯ_7 року близько 11год.00хв., спільно, на скутері, яким керував ОСОБА_18 , приїхали до місця проживання останнього, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 . Після цього, ОСОБА_18 пішов до будинку, а ОСОБА_20 залишився біля скутера на вулиці, за межами території домоволодіння, очікуючи на ОСОБА_18 . В цей час, до ОСОБА_20 підійшов дядько ОСОБА_18 - ОСОБА_27 , який перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, почав виражатися до ОСОБА_20 словами нецензурної лайки, провокуючи таким чином із ним конфлікт. ОСОБА_20 на вказані дії ОСОБА_27 ніяким чином не реагував, тому ОСОБА_27 підійшов до ОСОБА_20 ближче та взяв його рукою за шию. Вказані дії ОСОБА_27 , побачив ОСОБА_18 , який побіг до ОСОБА_20 , щоб припинити протиправні дії ОСОБА_27 . В свою чергу, ОСОБА_20 відштовхнув від себе ОСОБА_27 рукою, та останній від нього відійшов. В цей момент, до ОСОБА_27 та ОСОБА_20 підбіг ОСОБА_18 , та ОСОБА_27 побачивши ОСОБА_18 , почав виражатися до нього словами нецензурної лайки, замахнувшись до нього рукою, намагаючись нанести ОСОБА_18 удар, від якого ОСОБА_18 ухилився. Зважаючи на протиправні дії ОСОБА_27 , у ОСОБА_18 та ОСОБА_20 виник раптовий умисел на заподіяння ОСОБА_27 тілесних ушкоджень. Так, ОСОБА_18 та ОСОБА_20 , реалізуючи свій раптовий злочинний умисел, направлений на заподіяння тілесних ушкоджень ОСОБА_27 , діючи спільно та умисно, розуміючи протиправність своїх дій, направлених на нанесення тілесних ушкоджень ОСОБА_27 , не передбачаючи настання суспільно-небезпечних наслідків у вигляді позбавлення життя ОСОБА_27 , однак маючи можливість передбачити наслідки заподіяння тілесних ушкоджень, нанесли декілька ударів кулаками в область голови ОСОБА_27 , від яких потерпілий впав на землю. Не зупиняючись на вчиненому, ОСОБА_18 та ОСОБА_20 , усвідомлюючи, що вони створюють реальну загрозу для життя та здоров`я ОСОБА_27 , продовжили свої протиправні дії, спрямовані на умисне спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_27 , а саме продовжили наносити останньому численні удари ногами в ділянку голови та тулуба, в той час, як він лежав на землі, та не міг чинити опір, до того часу, як їх протиправні дії були припинені ОСОБА_28 , який почав до них кричати. Після цього, ОСОБА_18 та ОСОБА_20 залишивши ОСОБА_27 на землі, зникли із місця вчинення кримінального правопорушення, а ОСОБА_27 після отримання тілесних ушкоджень підвівся із землі за допомогою ОСОБА_28 , та самостійно пішов до місця свого проживання. В подальшому, ОСОБА_27 в цей же день (ІНФОРМАЦІЯ_7 року) помер за місцем свого проживання. Відповідно до висновку експерта № 100 від 04 листопада 2021 року, при судово-медичній експертизі трупа ОСОБА_27 виявлена сполучна травма тіла - закрита тупа травма живота - синець живота, розриви селезінки, крововилив в черевну порожнину (2500мл.); закрита тупа травма грудної клітки - крововилив в м`які тканини грудей, переломи ребер з обох сторін по декільком анатомічним лініям з пошкодженням пристінкової плеври, двобічний гемоторакс: справа - (500мл.), зліва - (300мл.); садна обличчя, садна правої руки, садно правої ноги, синець лівої ноги. Всі тілесні ушкодження спричинені неодноразовою дією твердого (-их) тупого (-их) предмету (предметів) з обмеженою контактуючою поверхнею за життя - ІНФОРМАЦІЯ_7 року. За походженням ці тілесні ушкодження могли бути наслідком нанесення численних ударів в різні частини тіла. Напрямок дії тупих предметів перпендикулярний до місць локалізації ушкоджень. Смерть ОСОБА_27 настала внаслідок сполучної травми тіла, яка ускладнилась розвитком масивної внутрішньої кровотечі. Сполучна травма тіла у ОСОБА_27 мала ознаки тяжкого тілесного ушкодження, як небезпечного для життя в момент заподіяння і стоїть в причинному зв`язку зі смертю. 
Обвинувачені ОСОБА_18 та ОСОБА_20 в судовому засіданні при розгляді вказаної справи, свою вину в інкримінованому їм кримінальному правопорушенні визнали повністю.
ОСОБА_18 суду зазначив, що 11.09.2021 року зустрівся із знайомим ОСОБА_20 , з яким на скутері, приїхав до місця свого проживання, сам зайшов до будинку, а ОСОБА_20 залишився на вулиці біля транспортного засобу. Перебуваючи в будинку, він побачив, як до ОСОБА_20 підійшов його дядько ОСОБА_27 , та почав до нього чіплятися, у зв`язку з чим, він вирішив втрутитись у конфлікт. Підбігши до них, почув від дядька ОСОБА_27 в свою сторону грубу нецензурну лайку, та побачив, як останній замахується на нього рукою, однак він від удару ухилився. Після цього, він разом з ОСОБА_20 декілька раз руками вдарили дядька ОСОБА_27 , від чого той впав на землю, та вони, ще декілька разів, спільно завдали ударів ногами по його тілу. В цей момент, з магазину вийшов ОСОБА_29 та почав до них кричати. Він з ОСОБА_20 сів на скутер, та на ньому, залишили місце бійки. Вподальшому, дядько ОСОБА_27 помер. 
ОСОБА_20 суду зазначив, що у вересні 2021 року зустрівся із ОСОБА_18 , який запропонував йому, на скутері, проїхати до місця його проживання, на що він погодився. Приїхавши до місця проживання ОСОБА_18 , останній зайшов до будинку, а він залишився на вулиці біля скутера. В цей же момент, до нього підійшов дядько ОСОБА_18 - ОСОБА_27 , який перебував у стані сп`яніння, та почав до нього чіплятися, висловлюючись грубою нецензурною лайкою. З будинку вийшов ОСОБА_18 , та підійшов до них, у зв`язку із чим, ОСОБА_27 переключився на племінника, намагаючись його вдарити. Після цього, він разом з ОСОБА_18 декілька раз руками вдарили ОСОБА_27 , від чого той впав на землю, та вони, ще декілька разів, спільно завдали ударів ногами по його тілу. З магазину вийшов ОСОБА_29 та почав до них кричати. Він з ОСОБА_18 сів на скутер, та на ньому, залишили місце бійки. 
Не дивлячись на повне визнання обвинуваченими ОСОБА_18 та ОСОБА_20 своєї вини в інкримінованому їм кримінальному правопорушенні, їх вина в скоєнні злочину, передбаченого ч.2 ст.121 КК України, повністю доведена безпосередньо дослідженими в судовому засіданні доказами:
Представник потерпілої особи ОСОБА_30 в судовому засіданні зазначила, що оскільки ОСОБА_27 не має інших близьких родичів, аніж сім`я ОСОБА_31 , член якої обвинувачується у вчиненні цього кримінального правопорушення, в ході досудового розслідування, її, як представника органу місцевого самоврядування, було залучено до участі у даному кримінальному провадженні. Оскільки, вона не була очевидцем злочину, надати будь-які пояснення щодо обставин події, не має можливості. Цивільний позов заявляти не бажає. Просить обвинувачених суворо не карати, оскільки вони усвідомили, що порушили закон, та зробили належні висновки. 
Свідок ОСОБА_29 в судовому засіданні пояснив, що у вересні 2021 року (точної дати вже не пам`ятає), він прийшов до магазину, перебуваючи на території якого, побачив, як ОСОБА_18 та ОСОБА_20 спільно наносили удари ОСОБА_27 , руками в область голови, від яких останній впав на землю. Після цього, ОСОБА_18 та ОСОБА_20 спільно почали завдавати удари ногами по тілу ОСОБА_27 . Зазначити, яка кількість ударів була нанесена потерпілому, він не може, оскільки з вересня 2021 року, пройшов значний період часу. Проте, всі обставини події, очевидцем якої він був, ним зазначені під час проведення за його участі слідчих експериментів та під час допиту слідчому судді в ході досудового розслідування. Протиправні дії ОСОБА_18 та ОСОБА_20 були припинені ним, коли він вмішався в бійку. Після цього, хлопці одразу ж сіли на мопед, та поїхали в невідомому йому напрямку, а він зайшов до приміщення магазину, та повідомив про бійку його працівника ОСОБА_32 . 
Свідок ОСОБА_33 в судовому засіданні пояснила, що вона має магазин, до якого, у вересні 2021 року (точної дати вже не пам`ятає), завітав місцевий мешканець ОСОБА_29 , який придбав пиво, та під час розпиття якого, повідомив, що на вулиці відбувається бійка, під час якої, хлопці ( ОСОБА_18 та ОСОБА_20 ) завдавали ударів ОСОБА_27 , зазначивши при цьому, що «їх в АТО так не били, як хлопці били ОСОБА_27 ». Вийшовши на вулицю, побачила, як на мопед сідають ОСОБА_18 і ОСОБА_20 , та від`їжджають в невідомому напрямку. Самої бійки вона не бачила, однак ОСОБА_27 , візуальну було дуже боляче. 
Свідок ОСОБА_34 в судовому засіданні пояснив, що будучи старшим оперуповноваженим СКП відділення поліції № 1 Хмільницького РВП ГУНП у Вінницький області, він в силу своїх посадових обов`язків був задіяний у даному кримінальному провадженні, під час досудового розслідування якого, було зібрано достатньо доказів, які вказували на причетність ОСОБА_18 та ОСОБА_20 до заподіяння тяжких тілесних ушкоджень ОСОБА_27 , від яких він помер на місці події, про що зокрема вказував свідок ОСОБА_29 , який був прямим очевидцем злочину.
При викладені показів (пояснень) представника потерпілої особи та свідків суд враховує, що положеннями КПК України не передбачено обов`язку суду дослівно викладати показання потерпілої особи та свідків, таке джерело доказів відображається судом у тому обсязі, який необхідний для встановлення істини у кримінальному провадженні, що узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 14.12.2022 року у справі № 754/10882/17 (провадження № 51-1223км22).
З урахуванням цього, покази (пояснення) представника потерпілої особи та свідків відображені без зайвої деталізації, а саме містять сутнісну (змістовну) їх складову. 
Від допиту інших свідків обвинувачення, зокрема ОСОБА_35 , ОСОБА_36 , ОСОБА_37 , прокурор ОСОБА_38 відмовився з огляду на те, що ОСОБА_18 і ОСОБА_20 повністю визнають вину у вчиненні інкримінованого їм кримінального правопорушення, не оспорюють обставини, які зазначені в обвинувальному акті, а тому допит зазначених осіб є недоцільним. З цієї ж самої підстави, обвинувачені ОСОБА_18 , ОСОБА_20 , їх законні представники ОСОБА_39 , ОСОБА_40 , ОСОБА_41 , та захисник - адвокат ОСОБА_42 , підтримали позицію прокурора та вважали недоцільним виклик та допит вищезазначених свідків, а тому на підставі ухвали Калинівського районного суду Вінницької області від 12.11.2025 року, постановленій у протокольній формі та зафіксованій у відповідному журналі судового засідання, дана відмова прокурора прийнята судом та визнано недоцільним допит свідків обвинувачення: ОСОБА_35 , ОСОБА_36 , ОСОБА_37 , під час розгляду даного кримінального провадження. 
Відсутність свідків ОСОБА_35 , ОСОБА_36 , ОСОБА_37 , не впливає на можливість встановлення судом обставин, що підлягають доказуванню під час цього кримінального провадження.
Крім показань (пояснень) представника потерпілої особи та свідків, які були наведені вище, вина ОСОБА_18 та ОСОБА_20 також підтверджується наступними доказами:
- рапортом старшого інспектора - чергового відділення поліції № 1 Хмільницького РВП ГУНП у Вінницькій області ОСОБА_43 від 11.09.2021 року, згідно якого, 11.09.2021 року о 13год.45хв. зі служби «102» до чергової частини відділення поліції № 1 Хмільницького РВП ГУНП у Вінницькій області надійшло повідомлення ОСОБА_36 про виявлення на території своєї прибудинкової території тіла брата ОСОБА_27 , без ознак життя;
- витягом з Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12021020220000281 від 11.09.2021 року, згідно якого, за повідомленням ОСОБА_36 внесені відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.115 КК України;
- протоколом огляду, складеним 11.09.2021 року старшим слідчим СВ відділення поліції № 1 Хмільницького РВП ГУНП у Вінницькій області старшим лейтенантом поліції ОСОБА_44 , та ілюстрованими фототаблицями, які є невід`ємними додатками до протоколу, згідно яких, під час проведення огляду території домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , у приміщенні господарської будівлі, на підлозі, лежачим на матраці, виявлено труп ОСОБА_27 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зафіксовано його положення та наявні на ньому численні тілесні ушкодження;
- протоколом огляду трупа, складеним 13.09.2021 року слідчим СВ відділення поліції № 1 Хмільницького РВП ГУНП у Вінницькій області старшим лейтенантом поліції ОСОБА_45 , згідно якого, у приміщенні моргу КП «Калинівська центральна районна лікарня» Калинівської міської ради був оглянутий труп ОСОБА_27 , зафіксовані наявні на ньому численні тілесні ушкодження;
- протоколом проведення слідчого експерименту, складеним 13.09.2021 року старшим слідчим СВ відділення поліції № 1 Хмільницького РВП ГУНП у Вінницькій області старшим лейтенантом поліції ОСОБА_44 , та відеозаписом, який є невід`ємним додатком до нього, згідно яких, свідок ОСОБА_28 , як очевидець подій, які мали місце 11.09.2021 року, розказав та показав за яких саме обставин та яким чином обвинувачені ОСОБА_18 та ОСОБА_20 наносили тілесні ушкодження ОСОБА_27 , а отже чітко вказав на ОСОБА_18 та ОСОБА_20 , як на осіб, які вчинили злочинні дії відносно ОСОБА_27 ; 
- висновком експерта № 79, складеним 14.09.2021 року лікарем, судово-медичним експертом Калинівського районного відділення Вінницького обласного бюро СМЕ ОСОБА_46 , згідно якого, при судово-медичному огляді ОСОБА_20 об`єктивних ознак тілесних ушкоджень не виявлено; 
- висновком експерта № 84, складеним 14.09.2021 року лікарем, судово-медичним експертом Калинівського районного відділення Вінницького обласного бюро СМЕ ОСОБА_46 , згідно якого, при судово-медичному огляді ОСОБА_18 об`єктивних ознак тілесних ушкоджень не виявлено; 
- висновком експерта № 90, складеним 04.11.2021 року лікарем, судово-медичним експертом Калинівського районного відділення Вінницького обласного бюро СМЕ ОСОБА_46 , згідно якого, при судово-медичній експертизі трупа ОСОБА_27 виявлена сполучна травма тіла - закрита тупа травма живота - синець живота, розриви селезінки, крововилив в черевну порожнину (2500мл.); закрита тупа травма грудної клітки - крововилив в м`які тканини грудей, переломи ребер з обох сторін по декільком анатомічним лініям з пошкодженням пристінкової плеври, двобічний гемоторакс: справа - (500мл.), зліва - (300мл.); садна обличчя, садна правої руки, садно правої ноги, синець лівої ноги. Характер і локалізація вказаних тілесних ушкоджень у ОСОБА_27 свідчать про травматичну дію тупого (-их) твердого (-их) предмету (предметів) з обмеженою контактуючою поверхнею в ділянки голови, грудей та живота, що за механізмом утворення: допускає можливість утворення за обставин, відображених у матеріалах кримінального провадження за показами свідка ОСОБА_28 в ході проведення допиту та слідчого експерименту від 13.09.2021 року, тобто внаслідок ударів по голові, тулубі, животі та виключає можливість їх утворення за показами свідка ОСОБА_36 в ході проведення допиту 14.09.2021 року та із-за обставин на які посилається неповнолітній ОСОБА_20 в ході проведення допиту від 13.09.2021 року, оскільки за останніх з названих версій немає судово-медичних даних про травматичні дії в ділянки голови, грудей та живота;
- висновком експерта № 100, складеним 04.11.2021 року лікарем, судово-медичним експертом Калинівського районного відділення Вінницького обласного бюро СМЕ ОСОБА_46 , згідно якого, при судово-медичній експертизі трупа ОСОБА_27 виявлена сполучна травма тіла - закрита тупа травма живота - синець живота, розриви селезінки, крововилив в черевну порожнину (2500мл.); закрита тупа травма грудної клітки - крововилив в м`які тканини грудей, переломи ребер з обох сторін по декільком анатомічним лініям з пошкодженням пристінкової плеври, двобічний гемоторакс: справа - (500мл.), зліва - (300мл.); садна обличчя, садна правої руки, садно правої ноги, синець лівої ноги. Всі тілесні ушкодження спричинені неодноразовою дією твердого (-их) тупого (-их) предмету (предметів) з обмеженою контактуючою поверхнею за життя - 11.09.2021 року. За походженням ці тілесні ушкодження могли бути наслідком нанесення численних ударів в різні частини тіла. Напрямок дії тупих предметів перпендикулярний до місць локалізації ушкоджень. Смерть ОСОБА_27 настала внаслідок сполучної травми тіла, яка ускладнилась розвитком масивної внутрішньої кровотечі. Сполучна травма тіла у ОСОБА_27 мала ознаки тяжкого тілесного ушкодження, як небезпечного для життя в момент заподіяння і стоїть в причинному зв`язку зі смертю. Садна обличчя, садна правої руки, садно правої ноги, синець лівої ноги у ОСОБА_27 мали ознаки легких тілесних ушкоджень. При судово-токсикологічній експертизі крові та тканин нирки трупа ОСОБА_27 виявлено етиловий спирт у концентрації 4,1 проміле у крові, та 2,0 проміле у тканині нирки. Така концентрація за життя могла відповідати тяжкому алкогольному отруєнню. Наявність метилового спирту, а також пропілового, бутилового, амілового спиртів та їх ізомерів не виявлено;
- протоколом про хід проведення зняття інформації з транспортних телекомунікаційних мереж (електронних інформаційних систем), складеним 11.11.2021 року старшим оперуповноваженим ОВС УКР ГУНП у Вінницькій області майором поліції ОСОБА_47 , згідно якого, в передбаченому законом порядку, у ході проведення зняття інформації, 03.11.2021 року зафіксовані розмови між обвинуваченим ОСОБА_20 , та відповідно: обвинуваченим ОСОБА_18 ; його батьком ОСОБА_48 ; своєю матір`ю ОСОБА_41 , зміст яких викриває обвинувачених ОСОБА_18 та ОСОБА_20 у вчиненні даного кримінального правопорушення, які обговорюють, яким чином ввести слідство в оману стосовно обставин події, яка відбулась 11.09.2021 року, зокрема шляхом заперечення причетності до завдання будь-яких тілесних ушкоджень ОСОБА_27 , та надання завідомо неправдивих показів щодо його падіння з драбини. В частині цих розмов згадується свідок ОСОБА_28 , якого пропонується усунути; 
- протоколом про хід проведення зняття інформації з транспортних телекомунікаційних мереж (електронних інформаційних систем), складеним 11.11.2021 року старшим оперуповноваженим ОВС УКР ГУНП у Вінницькій області майором поліції ОСОБА_47 , згідно якого, в передбаченому законом порядку, у ході проведення зняття інформації, 03.11.2021 року зафіксовані розмови між батьком обвинуваченого ОСОБА_20 - ОСОБА_40 , та відповідно: батьком обвинуваченого ОСОБА_18 - ОСОБА_48 ; своєю дружиною ОСОБА_41 , зміст яких викриває обвинувачених ОСОБА_18 та ОСОБА_20 у вчиненні даного кримінального правопорушення, які обговорюють, яким чином ввести слідство в оману стосовно обставин події, яка відбулась 11.09.2021 року, та про необхідність впливу на слідство, зокрема шляхом надання неправомірної вигоди уповноваженим особам, у тому числі експерту, прокурору;
- протоколом про хід проведення зняття інформації з транспортних телекомунікаційних мереж (електронних інформаційних систем), складеним 11.11.2021 року старшим оперуповноваженим ОВС УКР ГУНП у Вінницькій області майором поліції ОСОБА_47 , згідно якого, в передбаченому законом порядку, у ході проведення зняття інформації, 03.11.2021 року зафіксовані розмови між матір`ю обвинуваченого ОСОБА_18 - ОСОБА_49 , та відповідно: кумою ОСОБА_50 та кумою ОСОБА_51 , зміст яких викриває обвинувачених ОСОБА_18 та ОСОБА_20 у вчиненні даного кримінального правопорушення, які обговорюють свої подальші дії після експертного дослідження, яким визначено, що ОСОБА_27 не міг померти від падіння з драбини, а його смерть настала від побиття. Зокрема, вони обговорюють, які покази необхідно надавати слідству, щоб ввести орган досудового розслідування в оману щодо обставин події, яка мала місце 11.09.2021 року;
- протоколом про хід проведення зняття інформації з транспортних телекомунікаційних мереж (електронних інформаційних систем), складеним 11.11.2021 року старшим оперуповноваженим ОВС УКР ГУНП у Вінницькій області майором поліції ОСОБА_47 , згідно якого, в передбаченому законом порядку, у ході проведення зняття інформації, 03.11.2021 року зафіксовані розмови між батьком обвинуваченого ОСОБА_18 - ОСОБА_48 , та відповідно: обвинуваченим ОСОБА_20 та його батьком ОСОБА_40 , зміст яких викриває обвинувачених ОСОБА_18 та ОСОБА_20 у вчиненні даного кримінального правопорушення, які обговорюють висновок експертного дослідження, за яким визначено, що ОСОБА_27 не міг померти від падіння з драбини, а його смерть настала від побиття. А також обговорюють, як ввести слідство з оману щодо обставин події, яка відбулась 11.09.2021 року, зокрема шляхом заперечення причетності до завдання будь-яких тілесних ушкоджень ОСОБА_27 ;
- протоколом про хід проведення зняття інформації з транспортних телекомунікаційних мереж (електронних інформаційних систем), складеним 11.11.2021 року старшим оперуповноваженим ОВС УКР ГУНП у Вінницькій області майором поліції ОСОБА_47 , згідно якого, в передбаченому законом порядку, у ході проведення зняття інформації, 03.11.2021 року зафіксовані розмови між кумою сім`ї ОСОБА_52 , та кумою ОСОБА_49 , зміст яких викриває обвинувачених ОСОБА_18 та ОСОБА_20 у вчиненні даного кримінального правопорушення, які обговорюють свої подальші дії після експертного дослідження, яким визначено, що ОСОБА_27 не міг померти від падіння з драбини, а його смерть настала від побиття. Зокрема, вони обговорюють, які покази необхідно надавати слідству, щоб ввести орган досудового розслідування в оману щодо обставин події, яка мала місце 11.09.2021 року;
- протоколом про проведення аудіо, відео контролю особи, а саме відносно ОСОБА_53 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , складеним 24.12.2021 року старшим оперуповноваженим СКП відділення поліції № 1 Хмільницького РВП ГУНП у Вінницькій області капітаном поліції ОСОБА_34 , та додатком до нього, згідно яких, в передбаченому законом порядку, у ході проведення контролю, зафіксовані розмови ОСОБА_36 зі своїм чоловіком ОСОБА_48 та сином ОСОБА_18 зміст яких повністю викриває обвинувачених ОСОБА_18 та ОСОБА_20 у вчиненні даного кримінального правопорушення, та які містять інформацію (відомості) про те, яким чином наносились (завдавалися) тілесні ушкодження ОСОБА_27 , та хто був присутній на місці їх нанесення; 
- протоколом по результатам проведення негласної слідчої (розшукової) дії, а саме: зняття інформації з транспортних телекомунікаційних мереж, складеним 06.01.2022 року старшим оперуповноваженим СКП відділення поліції № 1 Хмільницького РВП ГУНП у Вінницькій області капітаном поліції ОСОБА_34 , та додатком до нього, згідно яких, в передбаченому законом порядку, у ході проведення зняття інформації, 03.11.2021 року зафіксовані розмови між обвинуваченим ОСОБА_20 , та відповідно: обвинуваченим ОСОБА_18 ; його батьком ОСОБА_48 ; своєю матір`ю ОСОБА_41 , зміст яких викриває обвинувачених ОСОБА_18 та ОСОБА_20 у вчиненні даного кримінального правопорушення, які обговорюють, яким чином ввести слідство в оману стосовно обставин події, яка відбулась 11.09.2021 року, зокрема шляхом заперечення причетності до завдання будь-яких тілесних ушкоджень ОСОБА_27 , та надання завідомо неправдивих показів щодо його падіння з драбини. В частині цих розмов згадується свідок ОСОБА_28 , якого пропонується усунути; 
- протоколом по результатам проведення негласної слідчої (розшукової) дії, а саме: зняття інформації з транспортних телекомунікаційних мереж, складеним 06.01.2022 року старшим оперуповноваженим СКП відділення поліції № 1 Хмільницького РВП ГУНП у Вінницькій області капітаном поліції ОСОБА_34 , та додатком до нього, згідно яких, в передбаченому законом порядку, у ході проведення зняття інформації, 03.11.2021 року зафіксовані розмови між батьком обвинуваченого ОСОБА_18 - ОСОБА_48 , та відповідно: обвинуваченим ОСОБА_20 та його батьком ОСОБА_40 , зміст яких викриває обвинувачених ОСОБА_18 та ОСОБА_20 у вчиненні даного кримінального правопорушення, які обговорюють висновок експертного дослідження, за яким визначено, що ОСОБА_27 не міг померти від падіння з драбини, а його смерть настала від побиття. А також обговорюють, як ввести слідство з оману щодо обставин події, яка відбулась 11.09.2021 року, зокрема шляхом заперечення причетності до завдання будь-яких тілесних ушкоджень ОСОБА_27 ;
- протоколом по результатам проведення негласної слідчої (розшукової) дії, а саме: зняття інформації з транспортних телекомунікаційних мереж, складеним 06.01.2022 року старшим оперуповноваженим СКП відділення поліції № 1 Хмільницького РВП ГУНП у Вінницькій області капітаном поліції ОСОБА_34 , та додатком до нього, згідно яких, в передбаченому законом порядку, у ході проведення зняття інформації, 03.11.2021 року зафіксовані розмови між кумою сім`ї ОСОБА_52 , та відповідно кумою ОСОБА_49 , зміст яких викриває обвинувачених ОСОБА_18 та ОСОБА_20 у вчиненні даного кримінального правопорушення, які обговорюють свої подальші дії після експертного дослідження, яким визначено, що ОСОБА_27 не міг померти від падіння з драбини, а його смерть настала від побиття. Зокрема, вони обговорюють, які покази необхідно надавати слідству, щоб ввести орган досудового розслідування в оману щодо обставин події, яка мала місце 11.09.2021 року;
- протоколом по результатам проведення негласної слідчої (розшукової) дії, а саме: зняття інформації з транспортних телекомунікаційних мереж, складеним 06.01.2022 року старшим оперуповноваженим СКП відділення поліції № 1 Хмільницького РВП ГУНП у Вінницькій області капітаном поліції ОСОБА_34 , та додатком до нього, згідно яких, в передбаченому законом порядку, у ході проведення зняття інформації, 03.11.2021 року зафіксовані розмови між матір`ю обвинуваченого ОСОБА_18 - ОСОБА_49 , та відповідно: кумою ОСОБА_50 та кумою ОСОБА_51 , зміст яких викриває обвинувачених ОСОБА_18 та ОСОБА_20 у вчиненні даного кримінального правопорушення, які обговорюють свої подальші дії після експертного дослідження, яким визначено, що ОСОБА_27 не міг померти від падіння з дробини, а його смерть настала від побиття. Зокрема, вони обговорюють, які покази необхідно надавати слідству, щоб ввести орган досудового розслідування в оману щодо обставин події, яка мала місце 11.09.2021 року;
- протоколом по результатам проведення негласної слідчої (розшукової) дії, а саме: зняття інформації з транспортних телекомунікаційних мереж, складеним 06.01.2022 року старшим оперуповноваженим СКП відділення поліції № 1 Хмільницького РВП ГУНП у Вінницькій області капітаном поліції ОСОБА_34 , та додатком до нього, згідно яких, в передбаченому законом порядку, у ході проведення зняття інформації, 03.11.2021 року зафіксовані розмови між батьком обвинуваченого ОСОБА_20 - ОСОБА_40 , та відповідно: батьком обвинуваченого ОСОБА_18 - ОСОБА_48 ; своєю дружиною ОСОБА_41 , зміст яких викриває обвинувачених ОСОБА_18 та ОСОБА_20 у вчиненні даного кримінального правопорушення, які обговорюють, яким чином ввести слідство в оману стосовно обставин події, яка відбулась 11.09.2021 року, та про необхідність впливу на слідство, зокрема шляхом надання неправомірної вигоди уповноваженим особам, у тому числі експерту, прокурору;
- протоколом проведення слідчого експерименту, складеним 28.07.2022 року заступником начальника СВ відділення поліції № 1 Хмільницького РВП ГУНП у Вінницькій області старшим лейтенантом поліції ОСОБА_44 , та відеозаписом, який є невід`ємним додатком до нього, згідно яких, свідок ОСОБА_28 , як очевидець подій, які мали місце 11.09.2021 року, за допомогою статистичної особи, розказав та показав за яких саме обставин та яким чином обвинувачені ОСОБА_18 та ОСОБА_20 наносили тілесні ушкодження ОСОБА_27 , а отже чітко вказав на ОСОБА_18 та ОСОБА_20 , як на осіб, які вчинили злочинні дії відносно ОСОБА_27 ; 
- висновком експерта № 73, складеним 16.06.2023 року лікарем, судово-медичним експертом Калинівського районного відділення Вінницького обласного бюро СМЕ ОСОБА_46 , згідно якого, характер, множинність і локалізація на різних взаємно протилежних поверхнях тіла тілесних ушкоджень у ОСОБА_27 виключають можливість утворення їх внаслідок падіння з положення стоячи на площину, так і при падінні з висоти двох метрів;
- постановою заступника начальника СВ відділення поліції № 1 Хмільницького РВП ГУНП у Вінницькій області старшого лейтенанта поліції ОСОБА_54 від 19.06.2023 року, згідно якої, змінено кваліфікацію по кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12021020220000281 від 11.09.2021 року, з ч.1 ст.115 КК України, на ч.2 ст.121 КК України;
- відеозаписом допиту свідка ОСОБА_28 , проведеного 28.11.2023 року на підставі ухвали слідчого судді Калинівського районного суду Вінницької області ОСОБА_55 від 24.11.2023 року у справі № 132/3664/23, в порядку статті 225 КПК України, згідно якого, свідок ОСОБА_28 , як очевидець подій, які мали місце 11.09.2021 року, розказав слідчому судді за яких обставин та яким чином обвинувачені ОСОБА_18 та ОСОБА_20 наносили тілесні ушкодження ОСОБА_27 , а отже чітко вказав на ОСОБА_18 та ОСОБА_20 , як на осіб, які безпосередньо вчинили злочинні дії відносно ОСОБА_27 ; 
- висновком експерта № 88, складеним 14.05.2024 року лікарем, судово-медичним експертом Калинівського районного відділення Вінницького обласного бюро СМЕ ОСОБА_46 , згідно якого, смерть ОСОБА_27 настала внаслідок сполучної травми тіла (закрита тупа травма живота - синець живота, розриви селезінки, крововилив в черевну порожнину (2500мл.); закрита тупа травма грудної клітки - крововилив в м`які тканини грудей, переломи ребер з обох сторін по декільком анатомічним лініям з пошкодженням пристінкової плеври, двобічний гемоторакс: справа - (500мл.), зліва - (300мл.); садна обличчя, садна правої руки, садно правої ноги, синець лівої ноги), яка ускладнилась розвитком масивної внутрішньої кровотечі. Характер, множинність і локалізація на різних взаємно протилежних поверхнях тіла тілесних ушкоджень у ОСОБА_27 виключають можливість утворення їх внаслідок падіння з висоти двох метрів, зокрема із драбини в підніжжі якої знаходилось каміння, а також металевий кілок для фіксації собаки. 
Пленум Верховного Суду України в своїй постанові «Про виконання судами законодавства і постанов Пленуму Верхового суду України з питань судового розгляду кримінальних справ і постановлення вироку» від 29 червня 1990 року № 5 (пункт 16) зазначив, що суду належить дати аналіз усіх зібраних у справі доказів, тобто всіх фактичних даних, які містяться в показаннях свідків, потерпілих, підсудних, у висновку експерта та інших джерелах доказів, які стверджують чи спростовують обвинувачення.
Доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів (стаття 84 КПК України).
Згідно з положеннями частини 1 статті 94 КПК України, суд повинен оцінювати докази на основі всебічного, повного і неупередженого дослідження всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюючи кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів (стаття 85 КПК України).
Доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом. Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення (стаття 86 КПК України).
Недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини (частина 1 статті 87 КПК України).
Визнаватися допустимими і використовуватися як доказ в кримінальній справі можуть тільки фактичні дані, одержані відповідно до вимог кримінально-процесуального законодавства. Перевірка доказів на їх допустимість є найважливішою гарантією забезпечення прав і свобод людини і громадянина в кримінальному процесі та ухвалення законного і справедливого рішення у справі.
Кримінальний процесуальний закон не дає вичерпного переліку підстав, за наявності яких докази мають визнаватися недопустимими, натомість надає право суду вирішувати питання їх допустимості чи недопустимості у порядку, передбаченому статтею 89 КПК України.
Частиною першою статті 87 КПК України передбачено, що ключовою умовою для визнання доказів недопустимими є їх отримання внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Щодо існування підстав для визнання доказів недопустимими, судам необхідно у кожному конкретному кримінальному провадженні з`ясувати, до яких наслідків порушення вимог кримінального процесуального закону призвели і чи є ці наслідки незворотними (тобто такими, що не можуть бути усунені під час судового розгляду).
Щодо показів (пояснень) представника потерпілої особи та свідків
В рамках кримінального провадження, судом безпосередньо досліджені покази (пояснення) представника потерпілої особи та свідків.
Ці покази є процесуальними джерелами доказів, у розумінні статті 84 КПК України.
Даних передбачених частиною 2 статті 96 КПК України, обвинуваченими ОСОБА_18 , ОСОБА_20 , їх законними представники ОСОБА_56 , ОСОБА_40 , ОСОБА_41 , та захисником - адвокатом ОСОБА_42 , для доведення недостовірності показань (пояснень) представника потерпілої особи та свідків, як-то показання, документи, які підтверджують їх репутацію, зокрема, щодо засудження їх за завідомо неправдиві показання, обман, шахрайство або інші діяння, що підтверджують нечесність останніх, надано не було.
Зокрема, свідки перед їх допитом в суді, були поінформовані про їх права та обов`язки, попереджені про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих показань, склали присягу, згідно якої зобов`язалися говорити суду правду і лише правду, з огляд на що, при відсутності обставин, передбачених статтею 87 КПК України, та даних, визначених частиною другою статті 96 цього Кодексу, на переконання суду, відсутні правові підстави для визнання їх показів неналежними та недопустимими щодо обставин вчинення кримінального правопорушення, які вони повідомили у суді так, як сприймали і розуміли їх.
Також, суд ураховує той факт, що відповідно до статті 95 КПК України, показання - це відомості, які надаються в усній або письмовій формі під час допиту підозрюваним, обвинуваченим, свідком, потерпілим, експертом щодо відомих їм обставин у кримінальному провадженні, що мають значення для цього кримінального провадження. Підозрюваний, обвинувачений, потерпілий мають право давати показання під час досудового розслідування та судового розгляду. Свідок зобов`язаний давати показання слідчому, прокурору, слідчому судді та суду, а експерт - слідчому судді та суду в установленому цим Кодексом порядку.
Суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому статтею 225 цього Кодексу. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них.
Особа дає показання лише щодо фактів, які вона сприймала особисто, за винятком випадків, передбачених цим Кодексом.
Висновок або думка особи, яка дає показання, можуть визнаватися судом доказом, лише якщо такий висновок або думка корисні для ясного розуміння показань (їх частини) і ґрунтуються на спеціальних знаннях в розумінні статті 101 цього Кодексу.
Даючи покази (пояснення) у судовому засіданні, представник потерпілої особи та свідки повідомили суду виключно ті факти та обставини, очевидцями яких вони були безпосередньо. 
Покази (пояснення) представника потерпілої особи та свідків узгоджуються між собою, та не суперечать іншим доказам, наведеним у цьому вироці. 
Тому у суду відсутні підстави визнавати такі свідчення недопустимими доказами. 
Щодо протоколів огляду 
Відповідно до статті 237 КПК України, з метою виявлення та фіксації відомостей щодо обставин вчинення кримінального правопорушення слідчий, прокурор проводять огляд місцевості, приміщення, речей, документів та комп`ютерних даних. Для участі в огляді може бути запрошений потерпілий, підозрюваний, захисник, законний представник та інші учасники кримінального провадження. З метою одержання допомоги з питань, що потребують спеціальних знань, слідчий, прокурор для участі в огляді може запросити спеціалістів. Особи, у присутності яких здійснюється огляд, при проведенні цієї слідчої (розшукової) дії мають право робити заяви, що підлягають занесенню до протоколу огляду. При проведенні огляду дозволяється вилучення лише речей і документів, які мають значення для кримінального провадження, та речей, вилучених з обігу. Усі вилучені речі і документи підлягають негайному огляду і опечатуванню із завіренням підписами осіб, які брали участь у проведенні огляду. У разі якщо огляд речей і документів на місці здійснити неможливо або їх огляд пов`язаний з ускладненнями, вони тимчасово опечатуються і зберігаються у такому вигляді доти, доки не буде здійснено їх остаточні огляд і опечатування. При огляді слідчий, прокурор або за їх дорученням залучений спеціаліст має право проводити вимірювання, фотографування, звуко- чи відеозапис, складати плани і схеми, виготовляти графічні зображення оглянутого місця чи окремих речей, виготовляти відбитки та зліпки, оглядати і вилучати речі і документи, які мають значення для кримінального провадження. Предмети, які вилучені законом з обігу, підлягають вилученню незалежно від їх відношення до кримінального провадження. Вилучені речі та документи, що не відносяться до предметів, які вилучені законом з обігу, вважаються тимчасово вилученим майном.
Згідно частини першої статті 104 КПК України, у випадках, передбачених цим Кодексом, хід і результати проведення процесуальної дії фіксуються у протоколі. 
Особою, яка проводила процесуальну дію, до протоколу долучаються додатки, якими можуть бути, зокрема, фототаблиці, схеми, зліпки, носії комп`ютерних даних та інші матеріали, які пояснюють зміст протоколу (стаття 105 КПК України).
Наявними у справі протоколами оглядів підтверджується, що дані огляди проведені з метою виявлення та фіксації відомостей щодо обставин вчинення кримінальних правопорушень, та вони проведені з дотриманням вимог діючого законодавства.
Щодо протоколів за результатами проведення негласної слідчої (розшукової) дії
Відповідно до частини 1 статті 246 КПК України, негласні слідчі (розшукові) дії - це різновид слідчих (розшукових) дій, відомості про факт та методи проведення яких не підлягають розголошенню, за винятком випадків, передбачених цим Кодексом.
Згідно частини 2 статті 246 КПК України, негласні слідчі (розшукові) дії проводяться у випадках, якщо відомості про кримінальне правопорушення та особу, яка його вчинила, неможливо отримати в інший спосіб. 
За частиною 3 статті 246 КПК України, рішення про проведення негласних слідчих (розшукових) дій приймає слідчий, прокурор, а у випадках, передбачених цим Кодексом, - слідчий суддя за клопотанням прокурора або за клопотанням слідчого, погодженого з прокурором.
Відповідно до частин 1, 2 статті 252 КПК України, фіксація ходу і результатів негласних слідчих (розшукових) дій повинна відповідати загальним правилам фіксації кримінального провадження, передбаченим цим Кодексом. За результатами проведення негласної слідчої (розшукової) дії складається протокол, до якого в разі необхідності долучаються додатки. Відомості про осіб, які проводили негласні слідчі (розшукові) дії або були залучені до їх проведення, у разі здійснення щодо них заходів безпеки можуть зазначатися із забезпеченням конфіденційності даних про таких осіб у порядку, визначеному законодавством. Проведення негласних слідчих (розшукових) дій може фіксуватися за допомогою технічних та інших засобів.
Згідно частини 1 статті 256 КПК України, протоколи щодо проведення негласних слідчих (розшукових) дій, аудіо- або відеозаписи, фотознімки, інші результати, здобуті за допомогою застосування технічних засобів, вилучені під час їх проведення речі і документи або їх копії можуть використовуватися в доказуванні на тих самих підставах, що і результати проведення інших слідчих (розшукових) дій під час досудового розслідування.
Наявними у справі протоколами за результатами проведення негласної слідчої (розшукової) дії, зафіксовані розмови між фігурантами даного кримінального провадження та їх близькими (родичами), які мають значення для кримінального провадження та вказують на причетність ОСОБА_18 та ОСОБА_20 до інкримінованого їм кримінального правопорушення.
Вказаними протоколами підтверджується, що негласні слідчі (розшукові) дії були проведені з дотриманням вимог процесуального закону, на підставі ухвал слідчих суддів Вінницького апеляційного суду, а їх результати зафіксовані у спосіб, визначений діючим законодавством.
Щодо висновків експертів
Відповідно до частини 1 статті 242 КПК України, експертиза проводиться експертом за зверненням сторони кримінального провадження або за дорученням слідчого судді чи суду, якщо для з`ясування обставин, що мають значення для кримінального провадження, необхідні спеціальні знання.
Згідно частини 1 статті 101 КПК України, висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень та зроблені за їх результатами висновки, обґрунтовані відповіді на запитання, поставлені особою, яка залучила експерта, або слідчим суддею чи судом, що доручив проведення експертизи.
Матеріали даного кримінального провадження не містять жодних даних, які би свідчили про необґрунтованість проведених експертних досліджень, або таких, що викликали б сумніви в їх правильності. Висновки проведених експертиз є достатньо обґрунтованими, логічними та об`єктивними, надані в межах компетенції відповідного експерта, істотного порушення процесуальних норм, які регламентують порядок призначення і проведення експертизи, встановлено не було.
Таким чином, висновки експерта у даній справі є беззаперечними та не викликають сумніву, отримані з дотриманням встановленого порядку, мають значення для даного кримінального провадження, що в цілому вказує на їх відповідність вимогам статей 101, 102 КПК України, та їх допустимість, як доказу.
Оцінюючи зібрані та досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд вважає їх належними та допустимими, такими, що не протирічать один одному, приймає їх та приходить до висновку про доведеність винуватості ОСОБА_18 та ОСОБА_20 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.121 КК України. 
Сторона захисту під час розгляду кримінального провадження не ставила під сумнів наведені вище докази, та не просила визнати їх неналежними та/або недопустимими.
Відповідно до частини першої статті 22 КПК України, кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення в стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом.
Виходячи з принципу диспозитивності, зазначеного у статті 26 КПК України, сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених цим Кодексом. При цьому, суд у кримінальному провадженні вирішує лише ті питання, що винесені на його розгляд сторонами та віднесені до його повноважень цим Кодексом. Таким чином, сторона, зацікавлена у розгляді та вирішенні певного питання, має порушити його перед судом і на відповідній стадії провадження. 
Під час судового провадження, суд дотримуючись вимог статей 10, 22 КПК України, створив всі необхідні та належні умови для реалізації сторонами кримінального провадження їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.
Так, відповідно до принципів диспозитивності, змагальності сторін та свободи подання ними суду своїх доказів і у доведеності перед судом їх переконливості, обвинувачені ОСОБА_18 та ОСОБА_20 , а також їх захисник - адвокат ОСОБА_42 мали можливість для з`ясування обставин, що мають значення для кримінального провадження, реалізувати права, передбачені статтею 42 КПК України, зокрема вимагати виклику і допиту свідків захисту; збирати і подавати суду докази.
Однак будь-яких клопотань щодо виклику і допиту свідків захисту, та необхідності отримання нових доказів, зокрема шляхом проведення інших експертних досліджень, спростування даних, отриманих за результатами проведених оглядів місця події та наявних експертних досліджень, які були покладені в основу обвинувачення, стороною захисту не заявлялось.
Відповідно до положень статті 17 КПК України, особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом.
Обвинувальний вирок може бути ухвалений судом лише в тому випадку, коли вина обвинуваченої особи доведена поза розумним сумнівом.
Для дотримання стандарту доведення поза розумним сумнівом недостатньо, щоб версія обвинувачення була лише більш вірогідною за версію захисту. Законодавець вимагає, щоб будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку надало обвинувачення, був спростований фактами, встановленими на підставі допустимих доказів.
Тобто, дотримуючись засади змагальності та виконуючи свій професійний обов`язок, передбачений статтею 92 КПК України, обвинувачення має довести перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що існує єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити факти, встановлені в суді, а саме - винуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення.
Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розуміння пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був учинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину.
Цей стандарт у кримінальному провадженні, на думку суду було дотримано.
Дослідивши всебічно і об`єктивно усі обставини кримінального провадження, судом не було виявлено таких обставин, яким би версія обвинувачення не надала розумного пояснення або які би свідчили про можливість іншої версії інкримінованої події.
Оцінюючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що винність ОСОБА_18 та ОСОБА_20 у вчиненні інкримінованого їм кримінального правопорушення при обставинах, викладених в обвинувальному акті, доведені повністю, а їх дії за ч.2 ст.121 КК України, а саме умисне тяжке тілесне ушкодження, що спричинило смерть потерпілого, вчинене групою осіб, правильно кваліфіковані органом досудового розслідування.
Положення частини 2 статті 50 КК України встановлюють, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Для досягнення законодавчо визначеної мети покарання суди мають керуватися принципами призначення покарання, до яких належать, у тому числі, принцип індивідуалізації та принцип справедливості покарання.
Відповідно до змісту статті 65 КК України, особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації це покарання має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, що його пом`якшують та обтяжують.
Згідно пункту 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 року № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити з класифікації злочинів (стаття 12 КК України), а також із особливостей конкретного злочину й обставин його вчинення (форма вини, мотив і мета, спосіб, стадія вчинення, кількість епізодів злочинної діяльності, роль кожного зі співучасників, якщо злочин вчинено групою осіб, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали, тощо).
За пунктом 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 року № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» та пунктом 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16.04.2004 року № 5 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про злочини неповнолітніх», при призначенні покарання неповнолітнім повинні суворо дотримуватися принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, маючи на увазі, що метою покарання такого засудженого є його виправлення, виховання та соціальна реабілітація. При призначенні неповнолітньому покарання крім передбачених у статтях 65-67 КК України обставин суди відповідно до частини 1 статті 103 КК України мають враховувати також умови його життя та виховання, вплив на нього дорослих, рівень розвитку й інші особливості його особи. 
Керівник Хмільницької окружної прокуратури Вінницької області ОСОБА_57 у своїй промові, під час виступу у судових дебатах, просив суд визнати ОСОБА_18 та ОСОБА_20 винними у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.121 КК України та із застосуванням вимог ст. 69 КК України призначити їм покарання у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років, які вони мають відбувати реально. Дану позицію також підтримала і прокурор Калинівського відділу Хмільницької окружної прокуратури Вінницької області ОСОБА_58 .
Обвинувачені ОСОБА_18 , ОСОБА_20 , їх законні представники ОСОБА_39 , ОСОБА_40 , ОСОБА_41 , та захисник - адвокат ОСОБА_42 , у своїх промовах, під час виступу у судових дебатах, а обвинувачені також під час звернення до суду із останнім словом, не заперечуючи проти запропонованого прокурором виду та розміру покарання, просили суд додатково застосувати положення ст.75 КК України, та звільнити від відбування покарання з випробуванням на 3 (три) роки. 
Призначаючи покарання обвинуваченим ОСОБА_18 та ОСОБА_20 , суд враховує ступінь тяжкості вчиненого ними кримінального правопорушення (злочину), обставини, що пом`якшують і обтяжують їх покарання, а також умови їх життя та виховання, вплив на них дорослих, рівень розвитку й інші особливості їх особи. 
Обвинувачений ОСОБА_18 та ОСОБА_20 вчинили кримінальне правопорушення, яке відповідно до вимог статті 12 КК України, віднесене до тяжкого злочину, що вчинено проти життя та здоров`я особи.
Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, обвинувачені: 
ОСОБА_18 народився ІНФОРМАЦІЯ_5 в селі Райки Калинівського району Вінницької області, є громадянином України, має базову загальну середню освіту, неодружений, проживає з батьками, умови проживання задовільні, на обліку служби у справах дітей не перебуває, непрацевлаштований, раніше не судимий, позитивно характеризується за місцем свого проживання, має задовільний стан здоров`я, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 . Згідно досудової доповіді, складеної 13.05.2025 року провідним інспектором Хмільницького районного відділу № 2 філії Державної установи «Центр пробації» у Вінницькій області ОСОБА_59 , беручи до уваги інформацію, що характеризує особистість ОСОБА_18 та його спосіб життя, історію правопорушень, криміногенні фактори, які впливають на поведінку обвинуваченого, низький рівень ризику вчинення повторного кримінального правопорушення, орган пробації вважає, що виправлення особи без позбавлення волі або обмеження волі на певний строк можливе. В застереженнях до цієї досудової доповіді зазначено, що визначена органом пробації оцінка ризиків визначає лише вірогідність виправлення особи (індивідуальна превенція) та не може використовуватись для оцінки вірогідності досягнення інших цілей покарання, та відповідно, бути єдиним фактором для обрання покарання.
ОСОБА_20 народився ІНФОРМАЦІЯ_6 в селі Райки Калинівського району Вінницької області, є громадянином України, має середньо-спеціальну освіту, неодружений, проживає з батьками, умови проживання задовільні, на обліку служби у справах дітей не перебуває, непрацевлаштований, раніше не судимий, позитивно характеризується за місцем свого проживання, має задовільний стан здоров`я, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_2 . Згідно досудової доповіді, складеної 12.05.2025 року провідним інспектором Хмільницького районного відділу № 2 філії Державної установи «Центр пробації» у Вінницькій області ОСОБА_59 , беручи до уваги інформацію, що характеризує особистість ОСОБА_20 та його спосіб життя, історію правопорушень, криміногенні фактори, які впливають на поведінку обвинуваченого, низький рівень ризику вчинення повторного кримінального правопорушення, орган пробації вважає, що виправлення особи без позбавлення волі або обмеження волі на певний строк можливе. В застереженнях до цієї досудової доповіді зазначено, що визначена органом пробації оцінка ризиків визначає лише вірогідність виправлення особи (індивідуальна превенція) та не може використовуватись для оцінки вірогідності досягнення інших цілей покарання, та відповідно, бути єдиним фактором для обрання покарання.
Відповідно до статті 337 КПК України, судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуто обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, крім як у випадках зміни судом правової кваліфікації кримінального правопорушення, якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження.
Згідно пункту 5 частини 1 статті 368 КПК України суд, ухвалюючи вирок, повинен вирішити питання, зокрема, чи є обставини, що обтяжують або пом`якшують покарання обвинуваченого, і які саме.
За пунктом 4 частини 1 статті 91 КПК України обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання, які виключають кримінальну відповідальність або є підставою для закриття кримінального провадження, підлягають доказуванню у кримінальному провадженні.
Обов`язок доказування перелічених обставин згідно зі статтею 92 КПК України покладається на слідчого, прокурора та в установлених цим Кодексом випадках, на потерпілого.
З матеріалів кримінального провадження слідує, що обставинами, які обтяжують та/або пом`якшують покарання, органом досудового розслідування визначено та в обвинувальному акті зазначено:
обвинуваченому ОСОБА_18 : 
обставина, яка пом`якшує покарання (відповідно до положень ст.66 КК України) - вчинення кримінального правопорушення неповнолітнім; 
обставина, яка обтяжує покарання (відповідно до положень ст.67 КК України) - вчинення кримінального правопорушення щодо особи, з якою винний перебуває у сімейних відносин;
обвинуваченому ОСОБА_20 :
обставина, яка пом`якшує покарання (відповідно до положень ст.66 КК України) - вчинення кримінального правопорушення неповнолітнім; 
обставин, які обтяжують покарання (відповідно до положень ст.67 КК України) - не встановлено.
Статтею 66 КК України визначено, що при призначенні покарання обставинами, які його пом`якшують, визнаються: 1) з`явлення із зізнанням, щире каяття або активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення; 2) добровільне відшкодування завданого збитку або усунення заподіяної шкоди; 2-1) надання медичної або іншої допомоги потерпілому безпосередньо після вчинення кримінального правопорушення; 3) вчинення кримінального правопорушення неповнолітнім; 4) вчинення кримінального правопорушення жінкою в стані вагітності; 5) вчинення кримінального правопорушення внаслідок збігу тяжких особистих, сімейних чи інших обставин; 6) вчинення кримінального правопорушення під впливом погрози, примусу або через матеріальну, службову чи іншу залежність; 7) вчинення кримінального правопорушення під впливом сильного душевного хвилювання, викликаного жорстоким поводженням, або таким, що принижує честь і гідність особи, а також за наявності системного характеру такого поводження з боку потерпілого; 8) вчинення кримінального правопорушення з перевищенням меж крайньої необхідності; 9) виконання спеціального завдання з попередження чи розкриття злочинної діяльності організованої групи чи злочинної організації, поєднане з вчиненням кримінального правопорушення у випадках, передбачених цим Кодексом. При призначенні покарання суд може визнати такими, що його пом`якшують, і інші обставини, не зазначені в частині першій цієї статті.
Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 25.07.2019 року у справі № 156/98/18 (провадження № 51-9408км18), наведений у статті 66 КК України перелік не є вичерпним. При призначенні покарання суд може визнати такими, що його пом`якшують, й інші обставини, не зазначені у цій статті. 
За рекомендаціями, викладеними в пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 року № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», виходячи з того, що встановлення пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин має значення для правильного його призначення, судам необхідно всебічно досліджувати матеріали справи щодо наявності таких обставин і наводити у вироку мотиви прийнятого рішення. При цьому таке рішення має бути повністю самостійним і не ставитись у залежність від наведених в обвинувальному висновку обставин, які пом`якшують чи обтяжують покарання. Суди, зокрема, можуть не визнати окремі з них такими, що пом`якшують чи обтяжують покарання, а також визнати такими обставинами ті, які не зазначено в обвинувальному висновку.
За пунктом 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16.04.2004 року № 5 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про злочини неповнолітніх», неповнолітній вік особи, яка вчинила злочин, згідно з пункту 3 частини 1 статті 66 КК України є обставиною, яка пом`якшує покарання. Вона обов`язково має враховуватись при призначенні покарання - незалежно від того, чи досяг підсудний на час розгляду справи повноліття. Залежно від конкретних обставин справи суди повинні враховувати як такі, що пом`якшують покарання, й інші обставини, перелічені в частині 1 вказаної статті, а також обставини, хоча й не зазначені у законі, але які знижують ступінь суспільної небезпечності злочину чи особи (наприклад, втягнення неповнолітнього у злочинну діяльність іншою особою, примирення з потерпілим тощо). Висновки суду про наявність чи відсутність обставин, які пом`якшують покарання неповнолітнього, мають бути вмотивовані у вироку.
З урахуванням вимог статей 66, 67 КК України, роз`яснень щодо застосування його норм, викладених у постанові Верховного Суду від 25 липня 2019 року у справі № 156/98/18 (номер провадження 51-9408км18) та рекомендацій, наведених в постанові Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003 року № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», та в постанові Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 5 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про злочини неповнолітніх», суд ретельно дослідивши матеріали справи, прийшов до висновку про можливість визнання обставинами, що пом`якшують та/або обтяжують покарання:
обвинуваченого ОСОБА_18 : 
обставинами, які пом`якшують покарання, та які передбачені ст.66 КК України, є: вчинення кримінального правопорушення вперше; позитивне характеризування за місцем проживання; вчинення кримінального правопорушення неповнолітнім; 
обставиною, яка обтяжує покарання, та яка передбачена ст.67 КК України, є: вчинення кримінального правопорушення щодо особи, з якою винний перебуває у сімейних відносин;
обвинуваченого ОСОБА_20 : 
обставинами, які пом`якшують покарання, та які передбачені ст.66 КК України, є: вчинення кримінального правопорушення вперше; позитивне характеризування за місцем проживання; вчинення кримінального правопорушення неповнолітнім; 
обставин, які обтяжують покарання, та які передбачена ст.67 КК України, не встановлено.
Санкція частини 2 статті 121 КК України передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від семи до десяти років.
Процес призначення покарання, а саме врахування усіх факторів, які мають бути взяті до уваги для обрання виду та розміру покарання, слід розцінювати як сукупність етапів, послідовність яких має значення для прийняття обґрунтованого рішення в цій частині.
Первинним етапом повинна бути оцінка ступеня тяжкості злочину, який має значною мірою звузити межі для прийняття конкретного рішення щодо виду і розміру покарання. Наступним етапом вже є врахування обставин, які позитивно або негативно характеризують особу винного, та обставин, які пом`якшують чи обтяжують покарання.
Касаційний кримінальний суд у складі Верховного Суду у постанові від 19.03.2020 року по справі №290/932/19 зазначив, що призначення покарання у межах, встановлених у санкції статті Особливої частини КК України, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, означає, що суд має виходити із санкції тієї статті, за якою кваліфіковано вчинений злочин. У санкції такої статті (частини чи пункту статті) визначається один чи кілька основних видів покарання і, як правило, його межі. Всі санкції статей КК України є альтернативними або відносно визначеними. У них передбачено кілька основних, різних за своєю суворістю покарань. Суд, виходячи з принципу справедливості покарання, має застосувати більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинений злочин лише тоді, коли менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження нею нових злочинів.
Відповідно до статті 63 КК України, покарання у виді позбавлення волі полягає в ізоляції засудженого та поміщенні його на певний строк до кримінально-виконавчої установи закритого типу. Позбавлення волі встановлюється на строк від одного до п`ятнадцяти років, за винятком випадків, передбачених Загальною частиною цього Кодексу.
За пунктом 5 частини 1 статті 98 КК України, до неповнолітніх, визнаних винними у вчиненні кримінального правопорушення, судом може бути застосований такий основний вид покарання, як позбавлення волі на певний строк. 
Згідно частини 1, пункту 4 частини 3 статті 102 КК України, покарання у виді позбавлення волі особам, які не досягли до вчинення злочину вісімнадцятирічного віку, може бути призначене на строк від шести місяців до десяти років, крім випадків, передбачених пунктом 5 частини третьої цієї статті. Неповнолітні, засуджені до покарання у виді позбавлення волі, відбувають його у спеціальних виховних установах. Покарання у виді позбавлення волі призначається неповнолітньому за особливо тяжкий злочин - на строк не більше десяти років.
В пункті 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16.04.2004 року №5 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про злочини неповнолітніх» зазначено, що позбавлення волі на певний строк є найсуворішим покаранням, що може бути призначене особам, яким на момент вчинення злочину не виповнилося 18 років. Це покарання має застосовуватися до таких осіб тільки тоді, коли у суду є переконання, що застосування більш м`якого покарання не сприятиме виправленню засудженого. 
Призначаючи ОСОБА_18 та ОСОБА_20 , яким на момент вчинення кримінального правопорушення не виповнилося 18 років, покарання, суд виходить з наступного:
Відповідно до частин 1, 2 статті 3 Конвенції ООН про права дитини, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці Конвенції зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.
Згідно з пунктом 10 Зауважень загального порядку №10 (2007) Комітету ООН з прав дитини «Права дітей у системі юстиції щодо дітей», прикладом якнайкращого забезпечення інтересів дитини є практика, коли традиційні цілі кримінального правосуддя, такі як покарання, поступаються місцем реабілітаційним та відновним цілям правосуддя у справах дітей - правопорушників.
У керівних принципах ООН для попередження злочинності серед неповнолітніх (Ер-Ріядські керівні принципи) від 14 грудня 1990 року зазначено, що попередження злочинності серед неповнолітніх є найважливішим аспектом попередження злочинності у суспільстві. Беручи участь у законній, соціально корисній діяльності та виробляючи гуманістичний погляд на суспільство та життя, молодь може бути вихована на принципах, які не допускають злочинну діяльність.
За пунктом 23.2. Рекомендацій CM/Rec (2008) 11 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам «Про Європейські правила стосовно неповнолітніх правопорушників, щодо яких застосовуються санкції або заходи», перевагу необхідно надавати таким санкціям та заходам, які можуть мати виховний вплив, а також сприяти відшкодуванню збитків, завданих правопорушенням, яке вчинила неповнолітня особа.
Рекомендації № R (2008) 11 Комітету Міністрів державам-членам Ради Європи «Про Європейські правила по відношенню до неповнолітніх правопорушників, засуджених до покарань та заходів кримінально-правового характеру»: «на всіх стадіях кримінального судочинства необхідно застосовувати широкий спектр альтернативних покарань і заходів, які відповідають різним етапам розвитку неповнолітніх. Пріоритетними мають бути покарання і заходи, які можуть мати виховний вплив, а також сприяти відшкодуванню шкоди, заподіяної злочином, який вчинив неповнолітній» (правила 23.1, 23.2).
У Мінімальних стандартних правилах ООН, що стосуються відправлення правосуддя у відношенні до неповнолітніх («Пекінські правила») від 29 листопада 1985 року визначено, що «заходи впливу завжди повинні бути порівнянні не тільки з обставинами і тяжкістю правопорушення, але і зі становищем та потребами неповнолітнього, а також з потребами суспільства»; неповнолітнього правопорушника не слід позбавляти особистої свободи, якщо тільки його не визнано винним у вчиненні серйозного діяння із застосуванням насильства проти іншої особи або в неодноразовому вчиненні інших серйозних правопорушень, а також за відсутності інших відповідних заходів впливу» (п. «а», «b», «с» правила 17.1).
Відповідно до частини 1 статті 69 КК України, за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, за катування, вчинене представником держави, у тому числі іноземної, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення. У цьому випадку суд не має права призначити покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої для такого виду покарання в Загальній частині цього Кодексу. За вчинення кримінального правопорушення, за яке передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі понад три тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, суд з підстав, передбачених цією частиною, може призначити основне покарання у виді штрафу, розмір якого не більше ніж на чверть нижчий від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу.
У своїй постанові від 03 лютого 2021 року (справа № 629/2739/18) Верховний Суд звернув увагу на те, що частина 1 статті 69 КК України надає повноваження суду у виключних випадках призначити більш м`яке покарання, ніж мінімальне покарання, передбачене законом за відповідний злочин, або перейти до більш м`якого покарання лише «за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину», тобто якщо певні обставини або сукупність обставин одночасно відповідають двом умовам, визначеним в законі: вони можуть бути визнані такими, що пом`якшують покарання відповідно до частин першої та/або другої статті 66 КК України; істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину. Крім того, ці обставини чи сукупність обставин мають знаходитися в причинному зв`язку з цілями та/або мотивами злочину, поведінкою особи під час вчинення злочину та іншими факторами, які безпосередньо впливають на суспільну небезпеку злочину та/або небезпечність винуватої особи.
Верховний Суд роз`яснив, що при визначенні поняття та змісту обставин, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, суд має виходити з системного тлумачення статей 66 та 69 КК України та тих статей Особливої частини Кодексу, що визначають певні обставини, як ознаки привілейованих складів злочину, що істотно зменшують їх суспільну небезпечність, наслідком чого є зниження ступеню тяжкості вчиненого злочину. Ці обставини в своїй сукупності повинні настільки істотно знижувати ступінь суспільної небезпечності вчиненого злочину, що призначення винному навіть мінімального покарання в межах санкції було би явно несправедливим.
Так, з фактичних обставин, встановлених судом, вбачається, що обвинувачені ОСОБА_18 та ОСОБА_20 , будучи неповнолітніми особами, вчинили тяжкий злочин, що вчинено проти життя та здоров`я особи, а їх посткримінальна поведінка свідчить про те, що вони шкодують за вчиненні дії, у зв`язку з чим вчинене ними діяння не виходить за межі типових тяжких злочинів, однак встановлені обставини істотно знижують ступінь його тяжкості та зменшують суспільну небезпеку.
Суд враховує, дані щодо особи обвинувачених, що містяться в матеріалах кримінального провадження, та відомості досудових доповідей, згідно яких, обвинувачені ОСОБА_18 та ОСОБА_20 притягуються до кримінальної відповідальності вперше, проживають разом із батьками, з якими мають добрі відносини, їх поважають, надають їм допомогу по домогосподарству. Побутові умови проживання їх задовільні, забезпечені всім необхідним. За місцем проживання характеризуються виключно позитивно. На обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебувають, мають задовільний стан здоров`я. Не перебувають і на обліку у службі в справах дітей. Негативно оцінюють свої дії, в майбутньому не мають бажання мати проблем із законом. 
Оцінюючи дії обвинувачених, суд зважає на те, що їх життєвий досвід є ще недостатній, й за наявності упущень у вихованні, ОСОБА_18 та ОСОБА_20 могли неправильно оцінити лінію своєї поведінки, а тому, для гарантування правового захисту суд вважає необхідним зважити на їх вікові особливості в момент вчинення кримінального правопорушення, та у відповідності до принципу 5.1 «Пекінських правил» (Мінімальних стандартних правил Організації Об`єднаних Націй, які стосуються здійснення правосуддя щодо неповнолітніх) від 29 листопада 1985 року бере до уваги що «…реакція на неповнолітніх правопорушників повинна ґрунтуватися на врахуванні не лише тяжкості правопорушення, а й особливостей їх особистості».
Суд не є каральним органом. Суд потрібен для відновлення справедливості та встановлення вини особи, яка вчинила кримінальне правопорушення. У разі встановлення такої вини притягнення особи до відповідальності, з метою виховання в дусі додержання законів України, поваги до правил співжиття, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як самим правопорушником, так і іншими особами.
Особливості вікової психології неповнолітніх дають змогу обмежитися щодо таких осіб порівняно більш м`якими заходами, достатніми для забезпечення їх виправлення і перевиховання. Суспільство не має права висувати до неповнолітніх такі самі суворі вимоги, як до своїх дорослих членів.
З урахуванням наведеного, вирішуючи питання про призначення покарання обвинуваченим, суд відповідно до ст.ст.50, 65, 69, 103 КК України, враховує ступінь тяжкості вчинення ними кримінального правопорушення, яке відповідно до статті 12 КК України, є тяжким, що вчинено проти життя та здоров`я особи, а також бере до уваги дані щодо особи обвинувачених, умов їх життя та виховання, впливу дорослих, рівня розвитку та інші їх особливості, зокрема те, що ОСОБА_18 та ОСОБА_20 мають відповідну освіту, неодружені, проживають з батьками, умови проживання яких задовільні, на обліку служби у справах дітей не перебувають, непрацевлаштовані, раніше не судимі, мають задовільний стан здоров`я, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебувають. Крім цього, судом враховано, що ОСОБА_18 та ОСОБА_20 мають ряд обставин, які пом`якшують покарання (вчинення кримінального правопорушення вперше; позитивне характеризування за місцем проживання; вчинення кримінального правопорушення неповнолітнім), а ОСОБА_18 має одну обставину, яка обтяжує покарання (вчинення кримінального правопорушення щодо особи, з якою винний перебуває у сімейних відносин). Суд находить, що зазначене кримінальне правопорушення вони вчинили за наявності упущень у їх вихованні та контролі за їх поведінкою зі сторони батьків. Вказані обставини, на переконання суду, істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого ними кримінального правопорушення, у зв`язку із чим, суд погоджується із позицією прокурора та вважає можливим призначити їм покарання з урахуванням положень статті 69 КК України, а саме у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років, яке вони повинні відбувати реально. 
Призначаючи покарання у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років, яке ОСОБА_18 та ОСОБА_20 мають відбувати реально, суд, серед іншого враховує, що одним з проявів верховенства права є положення про те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори. Справедливість - одна з основних засад права і є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. 
Вимога додержувати справедливості при застосуванні кримінального покарання закріплена в міжнародних документах з прав людини, зокрема у статті 10 Загальної декларації прав людини, статті 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, статті 6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, які згідно з частиною першою статті 9 Конституції України, є частиною національного законодавства України.
Відповідно до статті 3 Загальної декларації прав людини, кожна людина має право на життя, свободу та особисту недоторканність. Згідно з положеннями статті 6 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права та статті 2 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, право на життя є невід`ємним правом людини, яке охороняється законом.
Зазначені положення міжнародних правових стандартів мають універсальний характер і відображені в Конституції України. Зокрема, у статті 3 Основного Закону закріплено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.
Відповідно до статті 27 Конституції України, кожна людина має невід`ємне право на життя, ніхто не може бути свавільно позбавлений життя, а обов`язок держави захищати життя людини. Формою державного захисту життя та особистої недоторканності людини є встановлення кримінальної відповідальності за злочини проти життя і здоров`я.
Кримінально-правова охорона життя людини є важливим завданням, успішне виконання якого значною мірою залежить від правильного застосовування кримінального закону; особа, яка вчинила злочин проти життя та здоров`я особи, що є найвищою цінністю, повинна нести справедливе покарання.
Конституційний Суд України у рішенні від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004 зазначив, що окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права - є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та межі покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного (абзац п`ятий підпункту 4.1 пункту 4 мотивувальної частини рішення).
Такий висновок узгоджується і з практикою Європейського суду з прав людини, який зазначив, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним (рішення у справі «Скоппола проти Італії» від 17 вересня 2009 року, заява №10249/03) (рішення Конституційного Суду від 26 січня 2011 року № 1-рп/2011).
З урахуванням вищенаведеного, визначене даним вироком покарання, відповідає принципам справедливості, оскільки людина, її життя, здоров`я, недоторканість і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю, право на життя є невід`ємним правом людини і ніхто не може бути свавільно позбавлений життя.
На переконання суду, дані щодо особи обвинувачених ОСОБА_18 та ОСОБА_20 , з урахуванням конкретних обставин вчинення ними кримінального правопорушення (злочину), а також його непоправних наслідків у вигляді смерті потерпілого, свідчать про високу суспільну небезпеку обвинувачених, а відтак і неможливість їх виправлення та попередження вчинення ними нових кримінальних правопорушень без реального відбування покарання у виді позбавлення волі. 
Саме такий захід примусу, на думку суду, відповідає вимогам справедливості при призначенні покарання і відображає співмірність злочину та кари, та здатний внести корективи в соціально-психологічні властивості ОСОБА_18 та ОСОБА_20 , нейтралізувати негативні настанови та змусити їх додержуватись положень закону про кримінальну відповідальність.
Положення статей 75, 104 КК України, про застосування яких просили суд обвинувачені ОСОБА_18 , ОСОБА_20 , їх законні представники ОСОБА_39 , ОСОБА_40 , ОСОБА_41 , та захисник - адвокат ОСОБА_42 , не можуть бути застосовані, виходячи з наступних підстав:
Вік обвинувачених, умови їх життя та виховання, вплив на них дорослих, рівень розвитку й інші особливості їх особи, наявність пом`якшуючих обставин, вже враховані судом при застосуванні положень статті 69 КК України, а тому повторно не можуть бути використані при застосуванні інституту звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Встановлені у кримінальному провадженні обставини, зокрема, цінність суспільних відносин, на які здійснено посягання, суспільну небезпеку та характер вчиненого протиправного посягання, його непоправні наслідки (смерть потерпілого), не дають підстав для застосування ст.ст.75, 104 КК України та звільнення ОСОБА_18 та ОСОБА_20 від відбування покарання з випробуванням, адже у такому разі не буде досягнута мета покарання - запобігання вчинення нових кримінальних правопорушень як обвинуваченими так і іншими особами.
Суд не враховує висновки органу пробації про те, що виправлення ОСОБА_18 та ОСОБА_20 без позбавлення або обмеження волі на певний строк можливе та не становить високого рівня небезпеки для суспільства (у тому числі для окремих осіб), оскільки оцінка низького ризика повторного вчинення кримінального правопорушення, була зроблена без врахування істотних обставин справи, а саме конкретних обставин кримінального правопорушення, незворотніх наслідків, які настали від його вчинення (смерті потерпілого). 
В результаті злочинних дій ОСОБА_18 та ОСОБА_20 були порушені основоположні права людини, а саме право на життя, що є найвищою цінністю, оскільки ОСОБА_27 був свавільно позбавлений життя внаслідок саме дій обвинувачених.
Окрім цього, слід зауважити, що в розумінні статей 314, 314-1 КПК України, досудова доповідь представника персоналу органу пробації, складається з метою забезпечення суду інформацією, що характеризує обвинуваченого, а також прийняття судового рішення про строк чи розмір покарання та має виключно рекомендаційний характер, яку суд може врахувати виходячи із своїх дискреційних повноважень.
Відповідно до роз`яснень, викладених в пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 23 грудня 2005 року «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності», щире розкаяння характеризує суб`єктивне ставлення винної особи до вчиненого злочину, яке виявляється в тому, що вона визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажає виправити ситуацію, що склалася. 
Як неодноразово зазначав Верховний Суд у своїх постановах в справах №199/6365/19, № 643/13256/17, та № 166/1065/18, щире розкаяння характеризує суб`єктивне ставлення винної особи до вчиненого злочину, яке виявляється в тому, що вона визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажає виправити ситуацію, що склалася.
Розкаяння передбачає, окрім визнання особою факту вчинення кримінального правопорушення, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого та готовність нести покарання. Щире каяття - це не формальна вказівка на визнання свої вини, а відповідне ставлення до скоєного, яке передбачає належну критичну оцінку винним своєї протиправної поведінки, її осуд та бажання залагодити провину, що має підтверджуватися конкретними діями, спрямованими на виправлення зумовленої кримінальним правопорушенням ситуації. Факт щирого каяття особи у вчиненні кримінального правопорушення повинен знайти своє відображення у матеріалах кримінального провадження.
Про щирість каяття особи свідчить і поведінка засудженого після вчинення злочину. Якщо особа сприяє розкриттю вчиненого нею кримінального правопорушення, добровільно відшкодовує завдані збитки або усуває завдану шкоду, такі дії об`єктивно підтверджують щире каяття особи.
Крім того, системний аналіз кримінального закону свідчить про те, що щире каяття особи можливе на будь-якій стадії кримінального процесу. Для визнання щирого каяття обставиною, яка пом`якшує покарання, не має значення, на якій стадії воно відбулося, головне встановити фактори, які б свідчили про справжність, щирість каяття.
Таким чином, можна зробити висновок, що щире каяття - це певний психічний стан особи винного, коли він засуджує свою поведінку, прагне усунути заподіяну шкоду та приймає рішення більше не вчиняти кримінальних правопорушень, що об`єктивно підтверджується визнанням особою своєї вини, розкриттям всіх обставин справи, вчиненням дій, спрямованих на сприяння розкриттю кримінального правопорушення або відшкодуванню заданих збитків чи усуненню заподіяної шкоди.
Отже, той факт, що обвинувачений визнав свою вину, не може безумовно свідчити про щире каяття з приводу вчиненого, оскільки щире каяття передбачає, окрім визнання особою факту вчинення кримінальних протиправних діянь, ще й щирий жаль із цього приводу та осуд своєї поведінки.
На переконання суду, у цьому кримінальному провадженні наявність у ОСОБА_18 та ОСОБА_20 такої пом`якшуючої обставини, як щире каяття є сумнівним і носить формальний характер.
Позиція представника потерпілої особи ОСОБА_30 щодо призначення покарання, не є вирішальною в цьому питанні, виходячи з наступного:
Відповідно до правового висновку, викладеного в постанові Верховного Суду від 15 лютого 2023 року у справі № 130/1208/21 (провадження № 51-1271км22), позиція потерпілих, щодо призначення покарання, хоча і може бути врахована судом при призначенні покарання, однак не є вирішальною в цьому питанні.
Згідно правового висновку, викладеного в постанові Верховного Суду від 08 липня 2021 року у справі № 607/18721/19 (провадження № 51-918км21), позиція потерпілої особи щодо визначення винному виду та розміру покарання й можливості звільнення від його відбування є не процесуальною вимогою, а думкою потерпілого, яка може бути врахована в сукупності з іншими обставинами, однак не обмежує суд у реалізації своїх дискреційних повноважень, визначених законом про кримінальну відповідальність. Також така висловлена позиція не обмежує потерпілого у можливостях подальшого оскарження до суду вищого рівня законності й обґрунтованості вироку у частині вирішення вказаних питань, у тому числі щодо невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через суворість.
За пунктом 2 частини четвертої статті 374 КПК України, в разі визнання особи винуватою у резолютивній частині вироку, з-поміж іншого, зазначається рішення щодо заходів забезпечення кримінального провадження, у тому числі рішення про запобіжний захід до набрання вироком законної сили.
Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, заходи забезпечення кримінального провадження відносно обвинувачених ОСОБА_18 та ОСОБА_20 в ході досудового розслідування та судового розгляду не застосовувались.
Оскільки фактичне виконання судового рішення, яким особу засуджено до покарання у вигляді позбавлення волі, починається з моменту затримання особи на виконання вироку суду, а тому в резолютивній частині вироку необхідно вказати, що початок строку відбування покарання ОСОБА_18 та ОСОБА_20 необхідно рахувати з моменту затримання особи на виконання вироку.
До набрання вироком законної сили, запобіжний захід відносно ОСОБА_18 та ОСОБА_20 не обирати. 
Речові докази та витрати на залучення експерта в кримінальному провадженні відсутні.
Цивільний позов представником потерпілої особи не заявлявся.
Відповідно до частин першої, другої статті 374 КПК України, вирок суду складається зокрема зі вступної частини, у якій зазначаються дата та місце його ухвалення.
Згідно роз`яснень викладених в узагальнені Верховного Суду України від 01.08.2004 року «Про якість складання й оформлення судових рішень у кримінальних справах та справах про адміністративні правопорушення», суди повинні керуватися положенням про те, що датою постановлення вироку є день його підписання складом суду, незалежно від тривалості часу, протягом якого відбувалася нарада суддів, а місцем його постановлення - місто чи інший населений пункт, де це фактично мало місце.
Оскільки днем підписання вироку є 16 січня 2026 року, то датою його постановлення є саме цей день.
Відповідно до положень частини 15 статті 615 КПК України, в умовах дії воєнного стану після складання та підписання повного тексту вироку суд має право обмежитись проголошенням його резолютивної частини з обов`язковим врученням учасникам судового провадження повного тексту вироку в день його проголошення.
Керуючись ст.ст. 349, 368, 370, 374 КПК України, суд, -

УХВАЛИВ:
ОСОБА_5 визнати винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.121 КК України, та із застосуванням положень ст.69 КК України, призначити йому покарання у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі.
Початок строку відбування покарання рахувати з моменту затримання ОСОБА_18 на виконання вироку.
До набрання вироком законної сили, запобіжний захід відносно ОСОБА_18 не обирати. 
ОСОБА_6 визнати винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.121 КК України, та із застосуванням положень ст.69 КК України, призначити йому покарання у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі.
Початок строку відбування покарання рахувати з моменту затримання ОСОБА_20 на виконання вироку.
До набрання вироком законної сили, запобіжний захід відносно ОСОБА_20 не обирати. 
Вирок може бути оскаржений до Вінницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Роз`яснити засудженим, що вони мають право подати та/або заявити клопотання про помилування, про ознайомлення із журналом судового засідання і подати на нього письмові зауваження. 
Копію цього вироку негайно після його проголошення вручити під розписку засудженим та прокурору.

Суддя