П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

20 листопада 2025 р.	м. Одеса	Справа № 420/480/19	

Час і місце прийняття ухвали суду 1 інстанції:
16:09 год., м. Одеса;
Дата складання повного тексту ухвали суду 1 інстанції:
25.06.2025 року;
Суддя І інстанції: Хурса О.О.                              

            П`ятий апеляційний адміністративний суд в складі колегії:
                           Головуючого судді – Єщенка О.В.
                           суддів                      – Крусяна А.В.
                                                            – Яковлєва О.В.
   За участю: секретаря – Недашковської Я.О.
                      апелянта – ОСОБА_1 
                      представника відповідачів – Сороки Є.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 24 червня 2025 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ), Командувача Військово-Морських сил Збройних Сил України, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору, Державної казначейської служби України про визнання протиправними та скасування рішень, зобов`язання вчинити певні дії та стягнення коштів,-

В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції з позовом, в якому просив:
визнати протиправним та скасувати рішення Командувача Військово-Морських Сил Збройних Сил України адмірала ОСОБА_2 про поновлення позивача з 14 листопада 2016 року у списках особового складу ІНФОРМАЦІЯ_1 та на всіх видах забезпечення, оформленого абзацом 1 пунктом 2 наказу ІНФОРМАЦІЯ_1 № 262 (по стройовій частині) від 26 грудня 2018 року;
визнати протиправним та скасувати рішення Командувача Військово-Морських Сил Збройних Сил України адмірала ОСОБА_2 про виключення зі списків особового складу ІНФОРМАЦІЯ_1 та зі всіх видів забезпечення з 14 листопада 2016 року, оформленого абзацом 2 пунктом 2 наказу ІНФОРМАЦІЯ_1 №262 (по стройовій частині) від 26 грудня 2018 року;
зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_1 поновити позивача з 14 листопада 2016 року у списках особового складу ІНФОРМАЦІЯ_1 та на всіх видах забезпечення порядком, визначеним діючим законодавством України;
зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_1 провести повний розрахунок позивача по грошовому та матеріальному забезпеченню як військовослужбовця, звільненого з військової служби у відставку;
стягнути з військової частини НОМЕР_1 на користь позивача на відшкодування заподіяної протиправними рішеннями Командувача Військово-Морськими Силами Збройних Сил України адмірала ОСОБА_2 від 26 грудня 2018 року моральної шкоди в розмірі 700000 грн.
В обґрунтування позову зазначено, що оспорюваний наказ не може вважатися поновленням позивача на службі на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 20 квітня 2017 року у справі №815/7098/16, оскільки фактично до виконання службових обов`язків позивача допущено не було, матеріального забезпечення не надано, в оскаржуваному наказі не зазначена посада, на яку позивача поновлено, і цим же наказом позивача знову виключено зі списків особового складу ІНФОРМАЦІЯ_1 та знято зі всіх видів забезпечення без фактичного проведення розрахунку грошового забезпечення.
Поряд з цим, позивач зауважує на тому, що поновлення позивача на військовій службі забезпечить йому можливість на звільнення зі служби у відставку у встановленому законом порядку та без порушень його інтересів на належне грошове, матеріальне та пенсійне забезпечення.
Позивач також доводить, що неправомірні дії відповідача фактично змінили звичайний спосіб життя позивача, зумовили великих затрат часу на судові процеси та постійне вжиття позивачем заходів щодо захисту прав та інтересів, пов`язаних із проходженням військової служби, внаслідок чого йому завдано моральної шкоди.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 15 липня 2019 року, залишеним без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 05 листопада 2019 року, у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовлено.
Суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, виходив з того, що, оскільки позивач не погоджується з наказом відповідача, прийнятим на виконання судового рішення у справі №815/7098/16, то оскарження такого наказу має відбуватися в порядку, передбаченому статтею 383 КАС України, яка визначає підстави та порядок судового оскарження позивачем, на користь якого ухвалено рішення суду, рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання такого рішення суду.
Постановою Верховного Суду від 09 квітня 2020 року касаційну скаргу Капітана першого рангу ОСОБА_1 задоволено. Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 15 липня 2019 року та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 05 листопада 2019 року у справі №420/480/19 скасовано, а справу направлено на новий розгляд до Одеського окружного адміністративного суду.
Скасовуючи судові рішення судів попередніх інстанцій, Верховний Суд не погодився з висновками судів про обрання позивачем неправильного способу захисту своїх прав та законних інтересів шляхом звернення з окремим адміністративним позовом з метою належного виконання Командуванням ВМС ЗСУ рішення у справі №815/7098/16 та про те, що такий захист прав та законних інтересів має відбуватися в порядку судового контролю за виконанням рішення суду, встановленим спеціальними нормами КАС України. Верховний Суд зауважив на тому, що позовна заява утримує в собі нові підстави для звернення із позовом, зокрема, вимога про визнання протиправним та скасування рішення відповідача, оформленого абзацом 2 пункту 2 оспорюваного наказу №262 не має ніякого відношення до виконання судового рішення у справі №815/7098/16, а отже до цієї позовної вимоги у справі №420/480/19 не застосовні процесуальні норми, визначені статтею 383 КАС України; не проведення повного розрахунку з позивачем по грошовому та матеріальному забезпеченню, як військовослужбовцем, звільненим з військової служби у відставку, має місце спірне питання що сум, що підлягають виплаті; вимоги позивача також утримують в собі самостійний предмет позову в частині заявленої до стягнення моральної шкоди, що також не може бути вирішене в порядку статті 383 КАС України.
Під час нового розгляду справи, ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 14 жовтня 2024 року закрито провадження в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 .
Суд першої інстанції, керуючись положеннями пункту 8 частини 1 статті 238 КАС України, дійшов висновку про те, що відповідачем повністю відновлено права позивача шляхом видання наказів від 07.07.2020 року №128 (пункт 11), від 24.09.2020 року №184 (пункт 4). При цьому, відповідач самостійно вчинив дії, направлені на відновлення прав позивача та станом на час розгляду справи у суду відсутні підстави вважати, що повне відновлення законних прав та інтересів позивача неможливе без визнання протиправними рішень, дій або бездіяльності суб`єкта владних повноважень після такого виправлення. Також, керуючись приписами частини 5 статті 21 КАС України, суд першої інстанції визначив, що інші позовні вимоги про стягнення з відповідача моральної шкоди в подальшому підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства.
Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 30 січня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 14 жовтня 2024 року скасовано, а справу №420/480/19 направлено до Одеського окружного адміністративного суду для продовження розгляду.
Скасовуючи ухвалу суду та направляючи справу для продовження розгляду, апеляційний суд виходив з того, що, висновуючись про виправлення відповідачем порушень, які мали місце під час прийняття оспорюваного за цим позовом рішення (окремих положень рішення) відповідача, а також про відсутність обставин вважати повно відновленими права позивача без визнання протиправним оспорюваного рішення (окремих положень) відповідача, суд першої інстанції не надав правову оцінку відповідним діям/рішенням відповідача, вчинення/прийняття яких слугувало підставою для закриття провадження у цій справі відповідно до положень пункту 8 частини 1 статті 238 КАС України. Поряд з цим, судом не обґрунтовано неможливість вирішення позовних вимог про відшкодування позивачеві моральної шкоди, навіть за умови прийняття відповідачем наказів про скасування окремих пунктів оспорюваного за цим позовом рішення.
За результатом вирішення справи по суті позовних вимог, рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 24 червня 2025 року адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Суд стягнув з ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 за заподіяну моральну шкоду суму в розмірі 10000 грн.
В іншій частині позовних вимог суд відмовив.
Вирішуючи спір по суті та частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги щодо визнання протиправним та скасування оспорюваних рішень Командувача ВМС ЗСУ, оформлених абзацами 1 та 2 пункту 2 наказу №262, не підлягають задоволенню, адже вказані рішення відповідача є скасованими в подальшому прийнятим наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 07.07.2020 №128 (пунктом 11 цього наказу). Поряд з цим, проведення з позивачем розрахунку грошового та матеріального забезпечення (грошової допомоги при звільненні з військової служби у відставку, середньомісячне грошове забезпечення за час вимушеного прогулу, грошове забезпечення за час вимушеного прогулу, грошової компенсації вартості за неотримане речове майно), а також зарахування до вислуги років та до терміну, встановленого для присвоєння чергового військового звання, повного періоду служби, підтверджується виданням командиром військової частини наказу від 24.09.2020 №184.
Разом з цим, суд першої інстанції дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог в частині відшкодування позивачеві моральної шкоди у зв`язку з неправомірними діями/рішеннями відповідача. Однак, за висновком суду, заявлений у позові розмір відшкодування є явно завищеним та обґрунтовано не доведеним позивачем, тому на користь останнього підлягають виплати (відшкодування) у межах суми 10000 гривень.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, неповне з`ясування обставин справи та невідповідність висновків суду обставинам справи, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу.
В апеляційній скарзі апелянт просить змінити мотивувальну частину рішення суду першої інстанції, виключивши мотиви, з яких суд виходив при ухваленні рішення щодо позовних вимог про визнання протиправним та скасування рішення Командувача ВМС ЗСУ про поновлення позивача з 14 листопада 2016 року у списках особового складу ІНФОРМАЦІЯ_1 та на всіх видах забезпечення, оформленого абзацом 1 пунктом 2 наказу №262 від 26 грудня 2018 року. Обґрунтовуючи доводи та вимоги апеляційної скарги в цій частині, апелянт зазначає, що в порушення вимог частини 4 статті 78 КАС України судом першої інстанції помилково проігноровано ту обставину, що судовим рішенням, яке набрало законної сили в адміністративній справі №815/7098/16, в порядку судового контролю встановлена протиправність рішення відповідача, оформленого абзацом 1 пункту 2 наказу №262. Отже, на вирішення цієї адміністративної справи, як з юридичної точки зору так і з огляду на процесуальний порядок, не впливає факт чинності чи скасування рішення відповідача, оформленого абзацом 1 пункту 2 наказу №262. Поряд з цим, протиправність рішення відповідача, оформленого абзацом 1 пункту 2 наказу №262, безпосередньо впливає на вирішення питання щодо відшкодування позивачеві моральної шкоди, завданої відповідачем у зв`язку з прийняттям неправомірного рішення.
В апеляційній скарзі апелянт також просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині залишення без задоволення позовних вимог про визнання протиправним та скасування рішення Командувача ВМС ЗСУ, оформленого абзацом 2 пунктом 2 наказу №262 від 26 грудня 2018 року, зобов`язання відповідача поновити позивача з 14 листопада 2016 року у списках особового складу ІНФОРМАЦІЯ_2 та на всіх видах забезпечення порядком, визначеним діючим законодавством України, зобов`язання Командування ВМС ЗСУ провести повний розрахунок позивача по грошовому та матеріальному забезпеченню як військовослужбовця, звільненого з військової служби у відставку, ухвалити в цій частині нове судове рішення про задоволення позовних вимог. Обґрунтовуючи доводи та вимоги апеляційної скарги в цій частині, апелянт зауважує на тому, що в порушення вимог частини 5 статті 353 КАС України судом першої інстанції під час нового розгляду справи проігноровано висновки та мотиви, з яких Верховним Судом скасовано судові рішення у цій справі, помилково залишено поза увагою ту обставину, що оспорюване рішення відповідача (абзац 2 пункту 2 наказу №262) не стосується виконання судового рішення в іншій адміністративній справі (№420/7098/16). Поряд з цим, про помилковість висновків суду першої інстанції свідчить й відсутність належних і допустимих доказів (зокрема, внесення в установленому порядку відповідних записів до послужного списку) фактичного виправлення відповідачами раніше вчинених у відношенні позивача порушень шляхом видання нового наказу (від 07.07.2020 року №128) про повне скасування оспорюваних за цим позовом рішень Командувача ВМС ЗСУ (пункт 2 наказу від 26 грудня 2018 року №262). Суттєвою, однак не дослідженою судом першої інстанції, є та обставина, що позивач, починаючи з листопада 2016 року фактично перебуває у вимушеному прогулі внаслідок незаконного звільнення з військової служби (внаслідок виключення зі списків особового складу без проведення повного розрахунку матеріального і грошового забезпечення), не був допущений до виконання обов`язків військової служби за штатною посадою та відповідний період військової служби не був внесений до послужного списку особової справи у хронологічному порядку, а рішення відповідача в оспорюваній частині (пункту 2 наказу №262), та в подальшому прийнятими рішеннями, зокрема, наказом від 24.09.2020 року №184, жодним чином не поновлено порушені права та інтереси позивача. Зауважує на тому, що відсутність у послужному списку особової справи після 14.11.2016 жодного запису на підставі наказу по особовому складу про проходження військової служби означає, що у період з 14.11.2016 до теперішнього часу позивач у дійсності не займав штатну посаду в Збройних Силах України і не був поновлений на посаді в установленому законом порядку, та виключає оформлення грошового атестату для обчислення пенсії за вислугу років, оформлення подання про призначення пенсії за вислугу років. З огляду на правовідносини, що склались між сторонами у цій справі, та ту обставину, що позивач продовжує перебувати у вимушеному прогулі, судом першої інстанції необґрунтовано не враховано, що у цій справі не є спірним розмір самого грошового забезпечення, не виплаченого позивачеві на момент виключення зі списків особового складу, оскільки таке (грошове, матеріальне забезпечення) підлягає обов`язковій виплаті в установленому порядку саме після закінчення вимушеного прогулу і набуття позивачем правового статусу військовослужбовця, тобто після фактичного поновлення позивача у списках особового складу Командування ВМС ЗСУ.
В апеляційній скарзі апелянт також просить апеляційний суд змінити резолютивну частину рішення суду першої інстанції шляхом збільшення розміру грошової суми моральної шкоди, завданої відповідачами. Обґрунтовуючи доводи та вимоги апеляційної скарги, апелянт зазначає, що судом першої інстанції помилково не враховано, що неправомірними діями та рішеннями відповідачів протягом тривалого строку порушуються права та інтереси позивача на проходження військової служби та звільнення з військової служби в установленому законом порядку, на належне грошове та матеріальне забезпечення, у тому числі на належне пенсійне забезпечення. Порушені права та інтереси позивач був вимушений неодноразово захищати в суді, докладаючи значних моральних та фізичних зусиль, змінюючи свій звичний спосіб життя. Поряд з цим, судовими рішеннями, які набрали законної сили в інших адміністративних справах, та оспорюваними за цим позовом рішеннями/діями відповідачів підтверджується свідоме ігнорування відповідачами прав позивача та вимог чинного законодавства України. З огляду на характер, тривалість та тяжкість моральних страждань позивача, апелянт наполягає на тому, що заявлений до відшкодування розмір моральної шкоди повністю відповідає принципам розумності та справедливості.
У відзиві на апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) посилається на необґрунтованість вимог апеляційної скарги та відсутність підстав для скасування судового рішення за наведених доводів апелянта.
У додаткових поясненнях ОСОБА_1 підтримує свою правову позицію.
Судом першої інстанції з`ясовано та як встановлено під час апеляційного розгляду, наказом Міністра оборони України №428 (по особовому складу) від 13 травня 2016 року позивача звільнено з військової служби у відставку за станом здоров`я.
Наказом ІНФОРМАЦІЯ_1 №230 (по стройовій частині) від 14 листопада 2016 року позивача, на підставі наказу Міністра оборони України №428 від 13 травня 2016 року, з 14 листопада 2016 року виключено зі списків особового складу ІНФОРМАЦІЯ_1 та знято зі всіх видів забезпечення.
Однак, враховуючи не здійснення повного розрахунку з позивачем по грошовому та матеріальному забезпеченню на день виключення зі списків особового складу військової частини, він звернувся до суду з вимогами про скасування наказу №230 від 14 листопада 2016 року, зобов`язання ІНФОРМАЦІЯ_1 здійснити повний розрахунок з позивачем та стягнення моральної шкоди.
Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 20 квітня 2017 року, залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 11 жовтня 2017 у справі №815/7098/16, визнано протиправним та скасовано наказ ІНФОРМАЦІЯ_1 №230 від 14 листопада 2016 року.
Зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_1 поновити позивача з 14 листопада 2016 року у списках особового складу ІНФОРМАЦІЯ_1 та на всіх видах забезпечення, а також здійснити повний розрахунок позивача по грошовому та матеріальному забезпеченню як військовослужбовця, звільненого з військової служби у відставку, стягнено на користь позивача моральну шкоду.
26.12.2018 року ІНФОРМАЦІЯ_1 видано наказ №262 (по стройовій частині).
Абзацом 1 пункту 2 наказу №262 передбачено, на виконання постанови Одеського окружного адміністративного суду від 20 квітня 2017 року у справі №815/7098/16, капітана 1 рангу ОСОБА_1 з 14 листопада 2016 року поновити у списках особового складу ІНФОРМАЦІЯ_1 та на всіх видах забезпечення.
Абзацом 2 пункту 2 наказу №262 передбачено, з урахуванням повного виконання рішень Одеського окружного адміністративного суду у справах №815/5639/16 та №815/5826/16, вважати позивача таким, що 14 листопада 2016 року справи та посаду здав. З 14 листопада 2016 року виключити позивача зі списків особового складу ІНФОРМАЦІЯ_1 , зняти зі всіх видів забезпечення та направити для зарахування на військовий облік до ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Позивач не погодився з правомірністю зазначеного наказу та звернувся до суду з цим адміністративним позовом.
Поряд з цим, наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 07.07.2020 №128 (по стройовій частині) скасовано пункт 2 наказу ІНФОРМАЦІЯ_1 (по стройовій частині) від 26.12.2018 №262 (пунктом 11 наказу).
Наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 24.09.2020 №184 (пунктом 4 наказу) визначено, на виконання постанови Одеського окружного адміністративного суду від 20 квітня 2017 року у справі №815/7098/16, з 14 листопада 2016 року поновити позивача у списках особового складу військової частини НОМЕР_1 на посаді начальника відділу замовлень морської зброї, радіотехнічного озброєння та навігаційної техніки управління кораблебудування ІНФОРМАЦІЯ_1 та на всіх видах забезпечення.
Капітана 1 рангу ОСОБА_1 , начальника відділу замовлень морської зброї, радіотехнічного озброєння та навігаційної техніки управління кораблебудування військової частини НОМЕР_1 , звільненого наказом Міністра Оборони України (по особовому складу) від 13 травня 2016 року №428 з військової служби у відставку за пунктом «б» частини 7 статті 26 (за станом здоров`я) з правом носіння військової форми одягу, з 24 вересня 2020 року виключити зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 , зняти зі всіх видів забезпечення та направити для зарахування на військовий облік до ІНФОРМАЦІЯ_4 .
У цьому ж наказі передбачено, вважати виплаченою грошову допомогу при звільненні з військової служби у відставку в розмірі 50% місячного грошового забезпечення пропорційно прослуженого часу в Збройних Силах України за 45 календарних років у розмірі 195378 гривень 75 копійок відповідно до наказу Міністр оборони України від 11 червня 2008 року №260. Вважати виплаченим грошове забезпечення, з урахуванням раніше виплачених сум, за період з 30 січня 2002 року по 25 липня 2014 року за пунктом 12 постанови Одеського апеляційного адміністративного суду від 25 липня 2014 року по справі №2-а-6803/09/1570 з урахуванням основних, додаткових щомісячних видів грошового забезпечення, одноразових видів грошового забезпечення, індексації за цей період на загальну суму 656823 гривні 35 копійок.
У цьому ж наказі визначено, відповідно до вимог Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», Порядку №100, Порядку №178, Наказу №260 здійснити повний розрахунок капітана 1 рангу ОСОБА_1 по грошовому та матеріальному забезпеченню, як військовослужбовця, звільненого з військової служби у відставку, з урахуванням повного виконання рішень Одеського окружного адміністративного суду у справах №815/5639/16 та №815/5826/16, а саме:
виплатити середньомісячне грошове забезпечення за час вимушеного прогулу з 14.11.2016 року по 29.06.2020 року у розмірі 604371 гривню 60 копійок;
виплатити грошове забезпечення за час вимушеного прогулу з 30.06.2020 року по 24.09.2020 року;
зарахувати військовослужбовцю до вислуги років та до терміну, встановленого для присвоєння чергового військового звання, період з 14.11.2016 року по 24.09.2020 року;
виплатити грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно за період з 14.11.2016 року по 24.09.2020 року в розмірі 38354 гривні 14 копійок.
Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення, колегія суддів виходить з наступного.
Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантії військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни визначено Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 року №2011-XII.
У статті 2 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 року №2011-XII визначено, що ніхто не вправі обмежувати військовослужбовців та членів їх сімей у правах і свободах, визначених законодавством України.
За правилами абзацу 2 частини 1 статті 8 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 року №2011-XII, час перебування громадян України на військовій службі зараховується до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
Відповідно до абзацу 1 частини 2 статті 8 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 року №2011-XII (в редакції, яка діяла на час спірних правовідносин) військовослужбовці (крім військовослужбовців строкової військової служби та військової служби за призовом осіб офіцерського складу) не можуть бути звільнені з військової служби до набуття права на пенсію за вислугу років, крім випадків, коли їхня служба припиняється (розривається) у зв`язку із закінченням строку контракту, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі або у зв`язку із систематичним невиконанням умов контракту командуванням чи у зв`язку із систематичним невиконанням умов контракту військовослужбовцем, за віком, за власним бажанням, за станом здоров`я, через службову невідповідність, у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, у зв`язку з обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили, яким призначено покарання у вигляді позбавлення чи обмеження волі, позбавлення військового звання, позбавлення права займати певні посади, у зв`язку з набранням законної сили рішенням суду щодо притягнення до відповідальності за корупційне правопорушення, пов`язане з порушенням обмежень, передбачених Законом України "Про засади запобігання і протидії корупції", у зв`язку з позбавленням військового звання в дисциплінарному порядку, а також через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається Кабінетом Міністрів України.
Згідно абзаців 2, 3 частини 2 статті 8 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 року №2011-XII (в редакції, яка діяла на час спірних правовідносин) у разі незаконного звільнення з військової служби або переміщення по службі військовослужбовець, який проходить військову службу за контрактом або перебуває на кадровій військовій службі, підлягає поновленню на військовій службі на попередній або за його згодою на іншій, не нижчій, ніж попередня, посаді. Посада вважається нижчою, якщо за цією посадою штатним розписом передбачено нижче військове звання, а за умови рівних звань - менший посадовий оклад. У разі якщо штатним розписом передбачено два військових звання або диференційовані посадові оклади, до уваги береться вище військове звання або вищий посадовий оклад. У разі заподіяння йому таким звільненням (переміщенням) моральної шкоди вона може бути відшкодована за рішенням суду.
У разі поновлення на військовій службі (посаді) орган, який прийняв рішення про таке поновлення, одночасно вирішує питання про виплату військовослужбовцю матеріального і грошового забезпечення за час вимушеного прогулу або різниці за час виконання військового обов`язку на нижчеоплачуваній посаді, які він недоотримав внаслідок незаконного звільнення (переміщення). Цей період зараховується військовослужбовцю до вислуги років (як у календарному, так і у пільговому обчисленні) та до терміну, встановленого для присвоєння чергового військового звання.
Відповідно до частин 1, 2, 3 статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 року №2011-XII держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.
Згідно частини 1 статті 15 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 року №2011-XII пенсійне забезпечення військовослужбовців після звільнення їх з військової служби провадиться відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб".
Частиною 9 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 року №2232-XII (в редакції, яка діяла на час спірних правовідносин) передбачено, що звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється в порядку, передбаченому положеннями про проходження військової служби громадянами України.
Відповідно до пункту 231 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 року №1153/2008, військовослужбовець, стосовно якого прийнято рішення про дострокове розірвання контракту про проходження військової служби, має право оскаржити наказ про дострокове розірвання контракту і звільнення з військової служби у порядку, встановленому законодавством. Оскарження наказу не зупиняє його виконання. У разі незаконного звільнення з військової служби військовослужбовець, який проходить військову службу за контрактом, підлягає поновленню на військовій службі на попередній або за його згодою на іншій, не нижчій, ніж попередня, посаді. У разі поновлення на військовій службі орган, який прийняв рішення про таке поновлення, одночасно вирішує питання щодо виплати військовослужбовцю матеріального і грошового забезпечення за час вимушеного прогулу, які він недоотримав внаслідок незаконного звільнення. Цей період зараховується військовослужбовцю до вислуги років (як у календарному, так і пільговому обчисленні) та до строку, встановленого для присвоєння чергового військового звання. У такому разі контракт, строк дії якого закінчився під час вимушеного прогулу, продовжується на строк вимушеного прогулу і строк, необхідний для визначення придатності до проходження військової служби за станом здоров`я та прийняття рішення щодо укладення нового контракту. Новий контракт з таким військовослужбовцем укладається у порядку, визначеному цим Положенням.
Пунктом 232 Положення №1153/2008 встановлено, що у разі незаконного звільнення військовослужбовця з військової служби поновлення його на попередній або рівнозначній посаді здійснюється наказом посадової особи, яка має право звільнення цієї категорії військовослужбовців з військової служби, їй рівнозначної або вищої. Наказ видається на підставі копії рішення суду, матеріалів службового розслідування та копії наказу, виданого відповідним командиром (начальником), про притягнення до дисциплінарної відповідальності посадових осіб, винних у незаконному звільненні військовослужбовця.
Абзацом 3 пункту 242 Положення №1153/2008 (в редакції, яка діяла на час спірних правовідносин) передбачено, що особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.
Механізм реалізації та порядок організації у Збройних Силах України виконання вимог Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 року №1153, визначено Інструкцією про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженою наказом Міністра оборони України від 10.04.2009 року №170.
Відповідно до пункту 12.5 Інструкції №170 (в редакції, яка діяла на час спірних правовідносин) у разі незаконного звільнення військовослужбовця з військової служби в наказі командира військової частини, в якій поновлюється на військовій службі незаконно звільнений військовослужбовець, зазначається про виплату йому матеріального і грошового забезпечення за час вимушеного прогулу, які він недоотримав унаслідок незаконного звільнення. Період вимушеного прогулу зараховується військовослужбовцю до вислуги років, до строку вислуги у військовому званні та строку контракту.
Абзацом 3 пункту 12.8 Інструкції №170 встановлено, що командири військових частин зобов`язані забезпечити своєчасне здавання посади, проведення усіх необхідних розрахунків з військовослужбовцями, стосовно яких видано наказ по особовому складу про звільнення їх з військової служби.
Відповідно до частини 2 статті 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 року №2232-XII (в редакції, яка діяла на час спірних правовідносин) закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.
Згідно абзацу 4 пункту 34 Положення №1153/2008 (в редакції, яка діяла на час спірних правовідносин), контракт припиняється (розривається) у день, зазначений у наказі командира (начальника) військової частини по стройовій частині про виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (у разі дострокового припинення (розірвання) контракту, звільнення з військової служби або направлення для проходження військової служби до іншого військового формування з виключенням зі списків особового складу Збройних Сил України).
Абзацом 2 пункту 10.3 розділу X Інструкції №170 передбачено, що закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця із списків особового складу військової частини.
Таким чином, днем закінчення проходження військової служби та припинення контракту є день виключення особи зі списків особового складу частини. На момент виключення зі списків особового складу частини особа має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Від дня виключення зі списків особового складу, серед іншого, залежить час проходження військової служби, який зараховується громадянам України, серед іншого, до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю.
Повертаючись до обставин справи, слід враховувати, що наказом Командувача ВМС ЗСУ від 26 грудня 2018 року №262 позивача з 14 листопада 2016 року поновлено у списках особового складу ІНФОРМАЦІЯ_1 та на всіх видах забезпечення (абзац 1 пункту 2 цього наказу). Позивача виключено зі списків особового складу ІНФОРМАЦІЯ_1 та зі всіх видів забезпечення з 14 листопада 2016 року (абзац 2 пункту 2 цього наказу).
Оспорюючи правомірність та обґрунтованість цих рішень Командування ВМС ЗСУ (абзаци 1, 2 пункту 2 вказаного наказу), позивач зауважував на тому, що цей наказ не може вважатися поновленням його (позивача) на службі на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 20 квітня 2017 року у справі №815/7098/16, оскільки фактично до виконання службових обов`язків позивача допущено не було, матеріального забезпечення не надано, в оскаржуваному наказі не зазначена посада, на яку позивача поновлено, і цим же наказом позивача знову виключено зі списків особового складу ІНФОРМАЦІЯ_1 та знято зі всіх видів забезпечення без фактичного проведення розрахунку грошового забезпечення. Поряд з цим, поновлення позивача на військовій службі забезпечить йому можливість на звільнення зі служби у відставку у встановленому законом порядку та без порушень його інтересів на належне грошове, матеріальне та пенсійне забезпечення.
В контексті спірних правовідносин, слід враховувати, що наказ Командування ВМС ЗСУ від 26 грудня 2018 року №262 в оспорюваній частині (абзаци 1, 2 пункту 2 цього наказу) на момент вирішення справи скасований наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 07 липня 2020 №128 (пунктом 11 цього наказу).
Також, ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 17 березня 2020 року, яка набрала законної сили, визнано протиправним рішення ІНФОРМАЦІЯ_1 , прийняте на виконання постанови Одеського окружного адміністративного суду від 20 квітня 2017 року у справі №815/7098/16, про поновлення позивача з 14.11.2016 року у списках особового складу ІНФОРМАЦІЯ_1 та на всіх видах забезпечення, оформлене абзацом 1 пункту 2 наказу ІНФОРМАЦІЯ_1 №262 (по стройовій частині) від 26.12.2018 року, і таким, що порушує права позивача. Визнано протиправним рішення ІНФОРМАЦІЯ_1 про виключення позивача зі списків особового складу ІНФОРМАЦІЯ_1 та зняття зі всіх видів забезпечення з 14.11.2016 року, оформлене абзацом 2 пункту 2 наказу ІНФОРМАЦІЯ_5 №262 (по стройовій частині) від 26.12.2018 року, і таким, що порушує права позивача.
Наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій часині) від 24 вересня 2020 року №184 (пунктом 4 цього наказу) позивач з 14 листопада 2016 року поновлений у списках особового складу військової частини НОМЕР_1 на посаді начальника відділу замовлень морської зброї, радіотехнічного озброєння та навігаційної техніки управління кораблебудування ІНФОРМАЦІЯ_1 та на всіх видах забезпечення. Виключений зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 та знятий зі всіх видів забезпечення з 24 вересня 2020 року.
Поряд з цим, відповідно до вимог Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», Порядку №100, Порядку №178, Наказу №260 наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій часині) від 24 вересня 2020 року №184 (пунктом 4 цього наказу) визначено здійснити повний розрахунок позивача по грошовому та матеріальному забезпеченню, як військовослужбовця, звільненого з військової служби у відставку, у тому числі виплатити позивачеві: середньомісячне грошове забезпечення за час вимушеного прогулу з 14.11.2016 року по 29.06.2020 року у розмірі 604371 гривню 60 копійок; грошове забезпечення за час вимушеного прогулу з 30.06.2020 року по 24.09.2020 року; грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно за період з 14.11.2016 року по 24.09.2020 року в розмірі 38354 гривні 14 копійок. Зарахувати позивачеві до вислуги років та до терміну, встановленого для присвоєння чергового військового звання, період з 14.11.2016 року по 24.09.2020 року.
Також, поновлення позивача у списках особового складу військової частини НОМЕР_1 на посаді начальника відділу замовлень морської зброї, радіотехнічного озброєння та навігаційної техніки управління кораблебудування ІНФОРМАЦІЯ_1 та на всіх видах забезпечення з 14 листопада 2016 року, виключення позивача зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 та зняття зі всіх видів забезпечення з 24 вересня 2020 року на підставі наказу від 24 вересня 2020 року №184 занесено до відомостей Послужного списку капітана 1 рангу ОСОБА_1 .
Підсумовуючи, слід зважати на те, що на момент вирішення справи судовим рішенням, яке набрало законної сили в адміністративній справі №420/7086/16, вже визнано неправомірним наказ ІНФОРМАЦІЯ_2 від 26 грудня 2018 року №262, зокрема, в оспорюваній частині (абзаци 1, 2 пункту 2 цього наказу); наказ Командування ВМС ЗСУ від 26 грудня 2018 року №262 в оспорюваній за цим позовом частині (абзаци 1, 2 пункту 2 цього наказу) скасований наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 07 липня 2020 №128 (пунктом 11 цього наказу); позивач з 14 листопада 2016 року поновлений у списках особового складу ІНФОРМАЦІЯ_1 та на всіх видах забезпечення; виключений зі списків особового складу частини (24.09.2020 року) після прийняття рішення про розрахунок військовослужбовця грошовим забезпеченням (у тому числі середньомісячного грошового забезпечення за час вимушеного прогулу з 14.11.2016 року по 29.06.2020 року; грошового забезпечення за час вимушеного прогулу з 30.06.2020 року по 24.09.2020 року; грошової компенсації вартості за неотримане речове майно за період з 14.11.2016 року по 24.09.2020 року). Позивачеві зараховано до вислуги років та до терміну, встановленого для присвоєння чергового військового звання, період служби з 14.11.2016 року по 24.09.2020 року.
Як вірно зауважено судом першої інстанції, вищенаведені накази від 07 липня 2020 №128 та від 24 вересня 2020 року №184 є чинними, не скасовані в установленому законом порядку, а їх перевірка на критерій правомірності та обґрунтованості виходить за межі предмету спору в цій адміністративній справі.
В контексті встановлених обставин справи, слід також враховувати, що відповідно до частин 1, 2 статті 245 КАС України при вирішенні справи по суті суд може задовольнити позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю або частково.
У разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень (пункт 2).
Частиною 3 статті 245 КАС України передбачено, що у разі скасування нормативно-правового або індивідуального акта суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.
Поряд з цим, відповідно до частини 1 статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Згідно частини 1 статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.
Отже, захисту в порядку адміністративного процесуального законодавства підлягають саме порушені права, свободи та інтереси особи від порушень у публічно-правових відносинах з суб`єктом владних повноважень. Порушення у публічно-правових відносинах має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражені права чи інтереси особи, яка стверджує про їх порушення. Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, є підставою для прийняття судового рішення про відмову у задоволенні позову.
Водночас, як вже зазначено вище, на момент вирішення цієї адміністративної справи, в порядку виконання судового рішення в іншій адміністративній справі, наказ Командування ВМС ЗСУ від 26 грудня 2018 року №262 в оспорюваній частині (абзаци 1, 2 пункту 2 цього наказу) визнано неправомірним, цей наказ, а саме в оспорюваній за цим позовом частині (абзаци 1, 2 пункту 2 цього наказу) скасований наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 07 липня 2020 №128 (пунктом 11 цього наказу). У тому числі, позивач з 14 листопада 2016 року поновлений у списках особового складу ІНФОРМАЦІЯ_1 та на всіх видах забезпечення; виключений зі списків особового складу частини (24.09.2020 року) після прийняття рішення про розрахунок військовослужбовця грошовим забезпеченням (середньомісячного грошового забезпечення за час вимушеного прогулу, грошового забезпечення за час вимушеного прогулу, грошової компенсації вартості за неотримане речове майно. Позивачеві зараховано до вислуги років та до терміну, встановленого для присвоєння чергового військового звання, період служби з 14.11.2016 року по 24.09.2020 року.
Таким чином, дійсні обставини справи виключають процесуальні підстави, встановлені вище наведеними нормами статті 2 та статті 245 КАС України, для визнання протиправним та скасування наказу Командування ВМС ЗСУ від 26 грудня 2018 року №262 (абзаци 1, 2 пункту 2 цього наказу) та задоволення похідних вимог щодо поновлення позивача у списках особового складу та на всіх видах забезпечення, проведення із позивачем повного розрахунку по грошовому та матеріальному забезпеченню як військовослужбовця, звільненого з військової служби у відставку. У зв`язку з чим, колегія суддів має погодитись з висновком суду першої інстанції про необхідність залишення позову в цій частині без задоволення.
Щодо позовних вимог про відшкодування на користь позивача заподіяної протиправними рішеннями Командувача ВМС ЗСУ моральної шкоди, судом першої інстанції правильно враховано, що статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
У статті 56 Конституції України гарантовано, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Статтею 237-1 КЗпП України передбачено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.
Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування та посадової або службової особи вказаних органів при здійсненні ними своїх повноважень, визначені статтями 1173 та 1174 Цивільного кодексу України.
Статтею 1173 Цивільного кодексу України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування.
Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи (стаття 1174 Цивільного кодексу України).
Шкода є неодмінною умовою цивільно-правової відповідальності. Під шкодою розуміють зменшення або втрату (загибель) певного особистого чи майнового блага. Залежно від об`єкта правопорушення розрізняють майнову або немайнову (моральну) шкоду.
Також, статтею 23 Цивільного кодексу України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди визначається залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо), та, з урахуванням інших обставин, зокрема тяжкості вимушених змін у життєвих стосунках, ступеню зниження престижу і ділової репутації позивача. При цьому, виходити слід із засад розумності, виваженості та справедливості.
Правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Разом з тим, обов`язок доведення наявності шкоди, протиправності діяння та причинно-наслідкового зв`язку між ними покладається на позивача. Відсутність однієї із складової цивільно-правової відповідальності є підставою для відмови у задоволенні позову.
Отже, визначальним у вирішенні такої категорії спорів є доведення усіх складових деліктної відповідальності на підставі чого суд встановлює наявність факту заподіяння позивачу посадовими особами органів державної влади моральної шкоди саме тими діями (бездіяльністю), які встановлені судом (суддею).
Вирішуючи спір по суті, судом першої інстанції правильно встановлено, що сторони у справі є учасниками правовідносин, врегульованих законодавством про проходження та звільнення з військової служби, а недотримання роботодавцем (державою в особі військової частини) норм цього законодавства вразливо впливає на стан особи, яка звільняється з військової служби чи служба з якою припиняється.
Зокрема, внаслідок порушень прав на звільнення з військової служби (у тому числі на виключення зі списків особового складу частини із повним грошовим та матеріальним забезпеченням) позивач був вимушений неодноразово звертатись до суду за захистом цих прав та інтересів. Факт цих порушень також неодноразово встановлений судовими рішеннями, які набрали законної сили (зокрема, у справах №815/7098/16, №815/5639/16, №815/5826/16), а отже знаходять своє обґрунтоване підтвердження доводи позивача про те, що допущенні порушення стали підґрунтям моральних переживань, зміни звичного життя, з якими виникає потреба в додаткових зусиллях для організації та відновлення власного життя.
Вчинення відповідачем дій з метою виконання відповідних судових рішень та спрямованих на відновлення прав та інтересів позивача не виключає наявність завданої позивачеві моральної шкоди, оскільки, як вже зазначено вище, спір у цій справі пов`язаний з проходженням позивачем військової служби, державними гарантіями щодо належного грошового, матеріального та пенсійного забезпечення військовослужбовця.
Одночасному врахуванню підлягає й відсутність обставин, які б свідчили, зокрема, про приниження честі, гідності, престижу або ділової репутації позивача. Позивачем також на таких обставинах у позові не наголошується.
Отже, враховуючи сукупність критеріїв, які впливають, зокрема, на розмір відшкодування, колегія суддів також має погодитись з висновком суду першої інстанції про те, що розмір заявленої у позові моральної шкоди (700000 гривень) не відповідає засадам розумності та справедливості, з урахуванням характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань позивача, ступеня вини органу (відповідача) у завданні моральної шкоди. При цьому, сам факт визнання порушеного права є адекватним засобом для згладжування душевних страждань і справедливої сатисфакції.
Таким чином, судом першої інстанції обґрунтовано зменшено розмір відшкодування позивачеві завданої моральної шкоди до 10000 гривень.
З огляду на викладене, оскільки висновки суду першої інстанції відповідають нормам матеріального і процесуального права та обставинам справи, колегія суддів вважає, що рішення суду відповідно до статті 316 КАС України підлягає залишенню без змін.
Керуючись ст.ст. 139, 308, 310, п. 1 ч. 1 ст. 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 24 червня 2025 року – залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її проголошення, але може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.
Повний текст постанови складено та підписано 04.12.2025 року.

Головуючий суддя:                                                            О.В. Єщенко
                             
                        судді:                                                            А.В. Крусян
                                                                                                    
                                                                                              О.В. Яковлєв