ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
01 грудня 2025 року
м. Київ
 
справа № 2-180/06
провадження № 61-2251св25
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
Тітова М. Ю. (суддя-доповідач), Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В,
учасники справи:
заявник - ОСОБА_1 ,
суб'єкт, дії якого оскаржуються, - Теребовлянський відділ державної виконавчої служби у Тернопільському районі Тернопільської області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції,
провівши в порядку письмового провадження попередній розгляд справи за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Львівського апеляційного суду від 21 січня 2025 року в складі колегії суддів: Левика Я. А., Крайник Н. П., Шандри М. М.,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст вимог скарги та судових рішень у справі
У квітні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою, в якій просив:
визнати дії державного виконавця Кушнір С. Р. щодо прийняття постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження у межах ВП № НОМЕР_1 від 11 квітня 2006 року неправомірними; 
скасувати постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження у межах ВП № НОМЕР_1 від 11 квітня 2006 року; 
визнати недійсним розрахунок заборгованості по сплаті аліментів від 02 березня 2012 року; визнати дії державного виконавця Губіцького А. О. щодо прийняття постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження у межах ВП № НОМЕР_1 від 03 березня 2012 року неправомірними; 
скасувати постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження у межах ВП № НОМЕР_1 від 03 березня 2012 року; 
визнати недійсним розрахунок заборгованості по сплаті аліментів від 20 січня 2023 року 11:27 год та розрахунок заборгованості по сплаті аліментів від 20 січня 2023 року 11:33 год; 
визнати дії державного виконавця Ключник В. М. про прийняття постанови про арешт коштів боржника у межах ВП № НОМЕР_1 від 27 березня 2023 року неправомірними; скасувати постанову про арешт коштів боржника у межах ВП № НОМЕР_1 від 27 березня 2023 року.
На обґрунтування скарги зазначав, що 11 квітня 2006 року державний виконавець Державної виконавчої служби у Теребовлянському районі Кушнір С. Р. виніс постанову про відкриття виконавчого провадження НОМЕР_2 з примусового виконання виконавчого листа № 2-7581, виданого 05 квітня 2006 року Франківським районним судом м. Львова про стягнення з  ОСОБА_1 (після зміни імені та прізвища - ОСОБА_1 ) на користь ОСОБА_3 аліментів на ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 всіх видів заробітку щомісячно до повноліття ОСОБА_4 . 
До 05 квітня 2023 року він не отримував копій документів у ВП НОМЕР_2, а про існування виконавчого провадження, його хід та наявність заборгованості дізнавався зі слів своєї мами ОСОБА_5 . 
У матеріалах ВП № НОМЕР_1 відсутня заява стягувача про примусове виконання виконавчого листа № 2-7581, виданого 05 квітня 2006 року Франківським районним судом м. Львова, тому постанова про відкриття ВП НОМЕР_2 винесена державним виконавцем за відсутності передбачених на це законом підстав.
Всупереч вимогам пункту 7.5.2. Інструкції про проведення виконавчих дій, затвердженої наказом Міністерства юстиції України № 74/5 від 15 грудня 1999 року, державним виконавцем не здійснено розрахунок розміру заборгованості з аліментів, не повідомлено про нього сторін одночасно з винесенням постанови про відкриття виконавчого провадження та не надіслано йому копію такої постанови боржнику, чим порушено його право на оскарження такої постанови.
03 березня 2012 року державний виконавець Губіцький А. О. виніс постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження у межах вищевказаного виконавчого провадження. 
В матеріалах виконавчого провадження міститься розрахунок заборгованості по сплаті аліментів від 02 березня 2012 року, згідно з яким заборгованість за період з 01 вересня 2008 року по 01 березня 2012 року становить 11 280,08 грн, однак у вказаному розрахунку не відображені відомості про сплату ним аліментів у розмірі 209,60 грн 28 жовтня 2008 року, у розмірі 209,60 грн 15 грудня 2008 року, у розмірі 600,00 грн у 2009 році, у розмірі 400,00 грн у 2010 році, тому цей розрахунок заборгованості по сплаті аліментів є недійсним.
Постановою від 03 березня 2012 року накладено арешт на все рухоме нерухоме майно, що належить боржнику, в межах суми звернення стягнення - 11 280,08 грн. Оскільки зазначена сума звернення стягнення визначена на підставі недійсного розрахунку від 02 березня 2012 року, постанова про арешт майна є необґрунтованою. 
27 березня 2023 року державний виконавець Ключник В. М. виніс постанову про арешт коштів боржника у межах ВП НОМЕР_2 у зв'язку з наявністю заборгованості по сплаті аліментів у розмірі 15 444,04 грн. В матеріалах виконавчого провадження міститься розрахунок заборгованості по сплаті аліментів від 20 січня 2023 року (11:27 год), згідно з яким заборгованість по виконавчому листу становить 16 330,50 грн, та розрахунок заборгованості по сплаті аліментів від 20 січня 2023 року (11:33 год), згідно з яким заборгованість по виконавчому листу становить 20 740,74 грн. 
Він сплатив аліменти у сумі 1 600,00 грн 04 квітня 2022 року та 5 000,00 грн 20 січня 2023 року, однак вищезазначені суми не відображена у жодному з розрахунків, а тому розмір заборгованості, зазначений у них, не відповідає дійсності. 
Ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 29 липня 2024 року скаргу задоволено частково.
Визнано недійсним розрахунок заборгованості по сплаті аліментів від 02 березня 2012 року.
Визнано дії державного виконавця Губіцького А. О. щодо прийняття постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження у межах ВП № НОМЕР_1 від 03 березня 2012 року неправомірними. Скасовано постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження у межах ВП № НОМЕР_1 від 03 березня 2012 року.
Визнано незаконними розрахунок заборгованості по сплаті аліментів від 20 січня 2023 року та розрахунок заборгованості по сплаті аліментів від 20 січня 2023 року об 11:33 год.
Визнано дії державного виконавця Ключник В. М. прийняття постанови про арешт коштів боржника у межах ВП № НОМЕР_1 від 27 березня 2023 року неправомірними.
Скасовано постанову про арешт коштів боржника у межах ВП № НОМЕР_1 від 27 березня 2023 року.
Відмовлено у задоволенні скарги в іншій частині.
Суд першої інстанції виходив з обґрунтованості вимог скарги та наявності підстав для її часткового задоволення. 
Постановою Львівського апеляційного суду від 21 січня 2025 року ухвалу Франківського районного суду м. Львова від 29 липня 2024 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким скаргу ОСОБА_1  залишено без розгляду.
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що заявник звернувся до суду зі скаргою 17 квітня 2023 року.
ОСОБА_1 було відомо про виконавче провадження НОМЕР_2, відкрите 11 квітня 2006 року, принаймні з 2008 року, оскільки як вказує сам заявник та вбачається з копії виконавчого провадження заявником неодноразово сплачувалися аліменти з 28 жовтня 2008 року на дитину ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Заяву про ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження представник  ОСОБА_1 - ОСОБА_6 подав лише 23 березня 2023 року, однак ОСОБА_1 як його сторона міг ознайомитися з матеріалами виконавчого провадження у будь-який час як особисто, так і через представника.
Оскаржувана постанова про арешт коштів боржника від 27 березня 2023 року була внесена в реєстр цього ж дня о 08:49 год і також в той же день надіслана на адреси сторін виконавчого провадження, в тому числі на адресу заявника.
Представник заявника не надав будь-яких доказів на підтвердження необізнаності ОСОБА_1 про винесення постанови про арешт коштів боржника 27 березня 2023 року та існування обставин, які унеможливлювали ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження до 05 квітня 2023 року.
Таким чином, ОСОБА_1 пропустив десятиденний строк на звернення до суду зі скаргою, тому вона підлягає залишенню без розгляду.
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги
У лютому 2025 року ОСОБА_1 через представника ОСОБА_6 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій просив скасувати постанову Львівського апеляційного суду від 21 січня 2025 року.
Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд не надіслав йому копію ухвали про відкриття апеляційного провадження разом з копією апеляційної скарги та доданими до неї матеріалами. 09 січня 2025 року представник ОСОБА_6 подав заяву про отримання вказаних документів, відповідно строк, протягом якого він може подати відзив на апеляційну скаргу, розпочався 17 січня 2025 року, тобто з моменту отримання копії ухвали про відкриття апеляційного провадження та копії апеляційної скарги з доданими до неї матеріалами.
Враховуючи викладені обставини, апеляційний суд безпідставно відмовив у задоволенні клопотання про відкладення розгляду справи, чим порушив принцип легітимних очікувань.
Сама обізнаність заявника про існування виконавчого провадження не може свідчити про його обізнаність щодо всіх виконавчих дій, які проводились в ході його виконання.
Строк на звернення до суду зі скаргою на дії державного виконавця починає обраховуватися не з моменту вчинення дій виконавцем, а з моменту, коли заявник фактично отримав інформацію про такі дії та їх наслідки.
Оскільки з усіма документами виконавчого провадження заявник та його представник ознайомилися лише 05 квітня 2023 року, саме з цього моменту повинен обраховуватися 10-денний строк на звернення до суду зі скаргою. 
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 05 березня 2025 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали з Франківського районного суду м. Львова.
16 вересня 2025 року справа № 2-180/06 надійшла до Верховного Суду.
Позиція Верховного Суду
Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Згідно зі статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) -  сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Частиною першою статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Права та обов`язки виконавців передбачені статтею 18 Закону України «Про виконавче провадження».
Водночас, загальні права та обов`язки сторін та інших учасників виконавчого провадження визначені частиною першою статті 19 Закону України «Про виконавче провадження», відповідно до змісту якої сторони виконавчого провадження та прокурор як учасник виконавчого провадження мають право ознайомлюватися з матеріалами виконавчого провадження, робити з них виписки, знімати копії, заявляти відводи у випадках, передбачених цим Законом, мають право доступу до автоматизованої системи виконавчого провадження, право оскаржувати рішення, дії або бездіяльність виконавця у порядку, встановленому цим Законом, надавати додаткові матеріали, заявляти клопотання, брати участь у вчиненні виконавчих дій, надавати усні та письмові пояснення, заперечувати проти клопотань інших учасників виконавчого провадження та користуватися іншими правами, наданими законом.
Згідно зі статтею 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду зі скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.
Частинами першою, другою статті 449 ЦПК України (в редакції, яка діяла на момент звернення до суду зі скарго) встановлено, що скаргу може бути подано до суду:
а) у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права або свободи;
б) у триденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права, у разі оскарження постанови про відкладення провадження виконавчих дій.
Пропущений з поважних причин строк для подання скарги може бути поновлено судом.
У разі подання скарги з пропуском строку і за відсутності поважних причин для його поновлення та клопотання особи, яка подає скаргу, така скарга залишається судом без розгляду.
Аналогічні положення містяться у частині п`ятій статті 74 Закону України «Про виконавче провадження».
Порівняльний аналіз змісту термінів «дізнався» та «повинен був дізнатися» дає підстав для висновку про презумпцію обов`язку особи знати про стан своїх прав у виконавчому провадженні. Доведення факту, що сторона не знала про порушення свого права і саме з цієї причини не звернулася своєчасно до суду за його захистом недостатньо для вирішення питання про поновлення строку звернення до суду. Для поновлення строку звернення до суду заявнику потрібно довести наявність об`єктивних обставин, які свідчать про те, що заявник не знав та не міг дізнатись про порушення своїх прав.
Строки на подання скарги є процесуальними, можуть бути поновлені за наявності поважних для цього причин за заявою заявника, яка подається одночасно зі скаргою або викладається у скарзі у вигляді клопотання. При вирішенні питання про поновлення строку на подання скарги на рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби суд має виходити з того, що у відповідному законодавстві не міститься перелік таких поважних причин, їх з`ясовують у кожному конкретному випадку залежно від обставин справи. З`ясування обставин дотримання заявником процесуального строку на звернення до суду зі скаргою на дії чи бездіяльність державного виконавця, наявності клопотання про поновлення зазначеного строку та поважних причин для його поновлення має першочергове значення, оскільки правовим наслідком недотримання встановленого законом строку звернення із скаргою на дії чи бездіяльність державного виконавця, відсутності клопотання про поновлення зазначеного строку та поважності причин для його поновлення, є залишення скарги без розгляду.
Звертаючись до суду зі скаргою, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_6  зазначав, що про оскаржувані розрахунки заборгованості та постанови заявник дізнався під час ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження 05 квітня 2023 року, тому 17 квітня 2023 року він звернувся до суду зі скаргою з дотриманням строку, передбаченого статтею 449 ЦПК України.
У справі, яка переглядається, встановлено, що ОСОБА_1 було відомо про виконавче провадження НОМЕР_2, відкрите 11 квітня 2006 року державним виконавцем Державної виконавчої служби у Теребовлянському районі Кушнір С. Р., принаймні з 2008 року, оскільки як вказує сам заявник та вбачається з копії виконавчого провадження він неодноразово сплачував аліменти на ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 - 28 жовтня 2008 року, 15 грудня 2008 року, 05 січня 2009 року, 30 березня 2009 року, 21 грудня 2009 року,  05 жовтня 2010 року, 15 грудня 2010 року, у січні 2023 року.
06 лютого 2023 року ОСОБА_1 уклав з ОСОБА_6 договір про надання правової допомоги та 23 березня 2023 року представник заявника звернувся до виконавчої служби із заявою про ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження.
27 березня 2023 року державний виконавець Ключник В. М. виніс постанову про арешт коштів боржника в межах ВП № НОМЕР_1, яка була внесена в реєстр цього ж дня о 08:49 год і також в цей же день надіслана на адреси сторін виконавчого провадження, в тому числі на адресу заявника, зазначену ним у скарзі на дії державного виконавця та касаційній скарзі.
Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції, врахувавши встановлені обставини справи, наявні докази на підтвердження обізнаності ОСОБА_1 про наявність виконавчого провадження № НОМЕР_1 з 2008 року, а також ту обставину, що заявник не надав належні та достатні докази на підтвердження наявності об`єктивних, непереборних обставин, які унеможливили його ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження до 05 квітня 2023 року, дійшов обґрунтованого висновку про залишення скарги без розгляду з огляду на пропуск строку для подання скарги за відсутності поважних причин для його поновлення та клопотання ОСОБА_1 , який подав скаргу.
Колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги про те, що апеляційний суд не надіслав заявнику копію ухвали про відкриття апеляційного провадження разом з копією апеляційної скарги та доданими до неї матеріалами, оскільки вказані документи були направлені на адресу, зазначену ОСОБА_1 у скарзі, та повернулися на адресу суду із відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою».
Доводи касаційної скарги про те, що апеляційний суд безпідставно відмовив у задоволенні клопотання про відкладення розгляду справи, не приймаються судом до уваги, оскільки основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого за відсутності представника сторони спору.
Інші доводи касаційної скарги висновків апеляційного суду не спростовують, на законність оскаржуваного судового рішення не впливають, зводяться до власного тлумачення норм права, що відповідно до статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Згідно з частиною третьою статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Оскаржуване судове рішення відповідає вимогам закону й підстав для його скасування немає. 
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення, а постанову апеляційного суду залишити без змін.
Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Постанову Львівського апеляційного суду від 21 січня 2025 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
    Судді:	    М. Ю. Тітов   А. Ю. Зайцев   Є. В. Коротенко