ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2026 року 	м. Полтава	Справа № 440/15402/25	

Полтавський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Бевзи В.І. розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження у письмовому провадженні справу за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:
І. РУХ СПРАВИ
Стислий зміст позовних вимог.
Позивач ОСОБА_1 звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, а саме просить:
- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не звільнення ОСОБА_1 з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 2 частини четвертої, абзацу 12 пункту 3 частини дванадцятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 року №2232-ХІІ за сімейними обставинами: необхідність здійснювати постійний догляд за одним із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка), який є особою з інвалідністю І чи II групи, за умови відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи або якщо інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я;
- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 прийняти рішення про звільнення ОСОБА_1 на підставі підпункту «г» пункту 2 частини четвертої, абзацу 12 пункту 3 частини дванадцятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 року №2232-ХІІ за сімейними обставинами: необхідність здійснювати постійний догляд за одним із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка), який є особою з інвалідністю І чи II групи, за умови відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи або якщо інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я.
Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначив, що є військовослужбовцем, учасником бойових дій, старшим сержантом, головним сержантом - командиром 1 відділення радіоелектронної боротьби з безпілотними літальними апаратами 1 взводу радіоелектронної боротьби роти радіоелектронної боротьби військової частини НОМЕР_1 . 20.09.2025 на ім`я командира роти радіоелектронної боротьби військової частини НОМЕР_1 подав рапорт про звільнення з військової служби на підставі п. 3 ч. 12 ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" у зв`язку з тим, що матір позивача є особою з інвалідністю ІІ групи загального захворювання та потребує постійного стороннього догляду. 
Листом від 26.09.2025 № 19556 відповідач відмовив у задоволенні вищезазначеного рапорту, оскільки потреба матері позивача у постійному сторонньому догляді не підтверджується доданими до рапорту документами, та через те, що до рапорту не додані документи, які встановлюють факт неможливості батька позивача здійснювати догляд за матір`ю позивача.
Вважаючи таку відмову відповідача протиправною, позивач звернувся до суду за захистом своїх прав.

Стислий зміст заперечень відповідача.
Відповідач надав суду відзив. У відзиві на позов військової частини НОМЕР_2 зазначені доводи, що висновок ЛКК №154 від 02.04.2025 виданий КП «Центр ПМСД №3 ПМР» не відповідає вимогам за формою бланка, затвердженою наказом Міністерства охорони здоров`я України від 31.07.2013 №667. Оскільки старший сержант ОСОБА_1 разом із рапортом про звільнення не надав визначених законодавством належних підтверджуючих документів, які встановлюють факт того, що ОСОБА_2 потребує постійного стороннього догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я, а також наявність інших членів сім`ї, рапорт про звільнення з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», а саме: у зв`язку з необхідністю здійснювати догляд за матір`ю, не підлягав погодженню.
Відповідач просив суд у позовних вимогах відмовити у повному обсязі.

Заяви, клопотання учасників справи.
У відзиві відповідачем заявлено клопотання про залучення у справу представника.
02.12.2025 до суду від позивача надійшла заява про долучення копій документів.
22.12.2025 від представника позивача надійшло клопотання про вступ у справу як представника.

Процесуальні дії у справі.
Полтавським окружним адміністративним судом від 14.11.2025 прийнята позовна заява до розгляду та відкрите провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні); витребувані судом докази від відповідача та позивача.
Фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось на підставі частини 4 статті 229 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС України).

ІІ. ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ
Дослідивши докази та письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, суд встановив такі обставини справи та відповідні правовідносини.
Позивач звернувся до військовій частині НОМЕР_1 із рапортом до Командира роти радіоелектронної боротьби військової частини НОМЕР_1 про звільнення з військової служби від 23.09.2025 на підставі пп. "г" п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», у зв`язку із необхідністю здійснювати постійний догляд за матір?ю, яка є особою з інвалідністю II групи, внаслідок відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи або якщо інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я, до рапорту додані документи, що підтверджують підстави звільнення позивача із військовою служби під час дії воєнного стану.
До рапорту від 23.09.2025 позивачем долучені наступні документи, згідно із описом додатків: копії паспорта серії НОМЕР_3 , довідки про присвоєння ідентифікаційного номера ОСОБА_1 , паспорта серії НОМЕР_4 ОСОБА_2 , довідки про присвоєння ідентифікаційного номера ОСОБА_2 , висновку лікарсько-консультативної комісії КП "Центр ПМСД № 3 ПМР" №153 від 02.04.2025, висновку лікарсько-консультативної комісії КП "Центр ПМСД № 3 ПМР" №154 від 02.04.2025, нотаріально завіреної заяви ОСОБА_2 від 28.07.2025, нотаріально завіреної заяви ОСОБА_2 від 28.05.2025, пенсійного посвідчення серії НОМЕР_5 від 14.03.2003 ОСОБА_2 , відповіді матеріалів перевірки відділу поліції №1 Полтавського РУП, витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження ОСОБА_1 , довідки до акту огляду медико-соціальної експертної комісії серії 12 ААГ №537632, акту перевірки сімейного стану військовослужбовця від 28.08.2025, акту про фактичне місце проживання від 14.05.2025, свідоцтва про народження НОМЕР_6 , свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_7 .
Листом від 26.09.2025 №19556, яке адресоване командиру військової частини НОМЕР_1 , відповідач відмовив у задоволенні вищезазначеного рапорту, повідомивши, що до рапорту має бути долучено висновок медико-соціальної експертної комісії про те, що матір, яка є особою з інвалідністю ІІ групи, потребує постійного догляду. Крім того, до рапорту не додані підтверджуючі документи, які встановлюють факт того, що ОСОБА_3 (батько позивача), не має змоги здійснювати догляд за ОСОБА_2 . Таким чином, рапорт позивача про звільнення з військової служби на підставі абзацу 12 п. 3 ч. 12 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» не підлягає погодженню. Рапорт слід залишити без реалізації.
Даний лист підписаний помічником командира військової частини НОМЕР_1 з правової роботи - начальником юридичної служби, лейтенантом юстиції ОСОБА_4 .
З даним листом позивач ознайомлений, про що свідчить його підпис.
На даному листі міститься резолюція "Ком.Рот РЕБ довести до о/с".
Спірні правовідносини виникли щодо звільнення позивача із військової служби під час дії воєнного стану, у зв`язку із необхідністю здійснювати постійний догляд за одним із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка), який є особою з інвалідністю I чи II групи, за умови відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи або якщо інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я, або рішенням експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи.
Вважаючи протиправними дії відповідача військової частини НОМЕР_1 щодо відмови у звільненні його з військової служби на підставі підпункту "г" пункту 2 частини 4 (абзац 12 пункт 3 частини 12) статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», позивач звернувся до суду з цим позовом.

ІІІ. ДЖЕРЕЛА ПРАВА 
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.
Частиною 2 статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Підстави звільнення з військової служби передбачено статтею 26 Закону №2232-XII.
За змістом пп. “г” п. 2 ч. 4 (абз. 12 п. 3. ч. 12) ст. 26 Закону №2232-XII, військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби на підставах під час дії воєнного стану через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається частиною дванадцятою цієї статті (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу), а саме:
військовослужбовці звільняються з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин на таких підставах під час дії воєнного стану: необхідність здійснювати постійний догляд за одним із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка), який є особою з інвалідністю I чи II групи, за умови відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи або якщо інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я, або рішенням експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи.
За приписами статті 1 Закону України “Про оборону України” від 6 грудня 1991 року №1932-XII (далі – Закон №1932-XII), особливий період - період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Статтею 17 Закону №1932-XII встановлено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.
Громадяни України чоловічої статі, придатні до проходження військової служби за станом здоров`я і віком, а жіночої статі - також за відповідною фаховою підготовкою, повинні виконувати військовий обов`язок згідно із законодавством.
Громадяни проходять військову службу, службу у військовому резерві та виконують військовий обов`язок у запасі відповідно до законодавства.
Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні", затвердженим Законом України від 24.02.2022 №2102-IX, введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.
Указом Президента України від 24.02.2022 № 69/2022 "Про загальну мобілізацію" постановлено оголосити та провести загальну мобілізацію. Мобілізацію провести на території Вінницької, Волинської, Дніпропетровської, Донецької, Житомирської, Закарпатської, Запорізької, Івано-Франківської, Київської, Кіровоградської, Луганської, Львівської, Миколаївської, Одеської, Полтавської, Рівненської, Сумської, Тернопільської, Харківської, Херсонської, Хмельницької, Черкаської, Чернівецької, Чернігівської областей, міста Києва.
Згідно пункту 3 цього Указу мобілізація проводиться протягом 90 діб із дня набрання чинності цим Указом.
Указами Президента України неодноразово продовжувався воєнний стан та строк проведення мобілізації, станом на дату розгляду справи воєнний стан та мобілізація в Україні тривають.
Частиною 7 ст. 26 Закону №2232 визначено, що звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється в порядку, передбаченому положеннями про проходження військової служби громадянами України.
Пунктом 12.1 розділу XII наказу Міністра оборони України від 10.04.2009 №170, зареєстровано в Міністерстві юстиції України від 19.05.2009 за № 438/16454, “Про затвердження Інструкції про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України” (далі – Інструкція №170) визначено, що звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється посадовими особами, визначеними пунктом 225 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердження Указом Президента України від 10.12.2008 №1153/2008 (далі – Положення №1153).
Відповідно до підпункту 12.9 розділу XII Інструкції №170, документи на звільнення військовослужбовців з військової служби надсилаються безпосередньо до служби персоналу, підпорядкованій посадовій особі, яка має право на звільнення такого військовослужбовця з військової служби, у таких випадках звільнення: за підставами, передбаченими пунктами “б”, “в”, “д”, “є” частини третьої, підпунктами “г”, “е”, “є” пункту 1, підпунктами “б”, “г”, “д”, “е” пункту 2 частини четвертої, підпунктами “а”-“в”, “ґ”, “к”, “р” пункту 1, підпунктами “а”-“в”, “ґ”, “й”, “к”, “п”, “р” пункту 2, підпунктами “а”, “б”, “г”, “д” пункту 3 частини п`ятої, підпунктами “а”-“в”, “ґ”, “й” пункту 1, підпунктами “а”, “б”, “г”, “і”, “й” пункту 2, підпунктами “а”, “б”, “г”, “ґ” пункту 3 частини шостої статті 26 Закону України “Про військовий обов`язок і військову службу”, якщо звільнення відбувається за бажанням військовослужбовця.
Згідно із пунктом 12.11 пункту 12 Інструкції №170, перелік документів, що подаються з Поданням до звільнення військовослужбовця з військової служби, зазначено у додатку 19 до Інструкції.
Додаток 19 до Інструкції №170 (пункт 12.11 розділу XII) “Перелік документів, що подаються з Поданням до звільнення військовослужбовця з військової служби”:
5. Через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається частиною дванадцятою статті 26 Закону України “Про військовий обов`язок і військову службу”, подаються:
копія аркуша бесіди;
копія рапорту військовослужбовця;
копія розрахунку вислуги років військової служби (при набутті права на пенсійне забезпечення за вислугою років);
документи, що підтверджують наявність сімейних обставин або інших поважних причин, а саме:
26) у разі необхідності здійснювати постійний догляд за одним із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка), який є особою з інвалідністю I чи II групи, за умови відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи або якщо інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я, або рішенням експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи:
документи, які підтверджують відповідні родинні зв`язки з цією особою (особами);
один із документів, що підтверджує відсутність в особи інших членів сім`ї першого ступеня споріднення (батьків, її чоловіка або дружини, дітей, у тому числі усиновлених) чи другого ступеня споріднення (рідних братів, сестер та онуків): один із документів, що підтверджує інвалідність особи першого чи другого ступеня споріднення, її потребу у постійному догляді та акт перевірки сімейного стану військовослужбовця із зазначенням інформації про наявність чи відсутність інших осіб, які здійснюють або можуть здійснювати такий догляд, затвердженого керівником територіального центру комплектування та соціальної підтримки;
один із документів, що підтверджує інвалідність особи, яка потребує догляду: довідка до акта огляду медико-соціальною експертною комісією, або витяг з рішення експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи за формою згідно з наказом МОЗ від 10 грудня 2024 року № 2067, або копія посвідчення, яке підтверджує відповідний статус, або копія пенсійного посвідчення чи копія посвідчення, що підтверджує призначення соціальної допомоги відповідно до Законів України “Про державну соціальну допомогу особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю”, “Про державну соціальну допомогу особам, які не мають права на пенсію, та особам з інвалідністю”, в яких зазначено групу та причину інвалідності, або довідка для отримання пільг особами з інвалідністю, які не мають права на пенсію чи соціальну допомогу, за формою згідно з наказом Мінсоцполітики від 21 вересня 2015 року № 946;
висновок медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я, або витяг з рішення експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи за формою згідно з наказом МОЗ від 10 грудня 2024 року № 2067, про потребу в постійному догляді.
Частиною 7 ст. 26 Закону №2232-XII визначено, що звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється в порядку, передбаченому положеннями про проходження військової служби громадянами України.
Таким порядком є Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затверджене Указом Президента України від 10 грудня 2008 року №1153/2008 (далі по тексту також - Положення №1153/2008).
Відповідно до п.6, п.7 Положення №1153/2008 початок і закінчення проходження військової служби, строки військової служби, а також граничний вік перебування на ній визначено Законом України "Про військовий обов`язок і військову службу".
Військова служба закінчується в разі звільнення військовослужбовця з військової служби в запас або у відставку, загибелі (смерті), визнання судом безвісно відсутнім або оголошення померлим.
Відповідно до п.12 Положення №1153/2008, встановлення, зміна або припинення правових відносин військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом та за призовом осіб офіцерського складу, звільнення з військової служби, залишення на військовій службі понад граничний вік перебування на військовій службі, направлення за кордон, укладення та припинення (розірвання) контракту, продовження його строку, призупинення контракту та військової служби тощо) оформлюється письмовими наказами по особовому складу на підставі відповідних документів, перелік та форма яких встановлюються Міністерством оборони України.
Право видавати накази по особовому складу надається командирам, командувачам, начальникам, керівникам (далі - командири (начальники) органів військового управління, з`єднань, військових частин, установ, організацій, вищих військових навчальних закладів, військових навчальних підрозділів закладів вищої освіти, які утримуються на окремих штатах (далі - військові частини), за посадами яких штатом передбачено військове звання полковника (капітана 1 рангу) і вище, а також керівникам служб персоналу Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України.
Продовження дії контрактів із військовослужбовцями, які звільняються, у випадках, визначених законодавством, затвердження військовослужбовців на посади за мобілізаційним планом, присвоєння та позбавлення військового звання, пониження та поновлення у військовому званні, призначення на посади та звільнення з посад, призупинення військової служби або звільнення з військової служби осіб, які проходять строкову військову службу, переведення військовослужбовців строкової військової служби на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, оформлюється письмовими наказами по стройовій частині. Також наказами по стройовій частині в особливий період оформлюється продовження військової служби та дії контракту понад встановлені строки до термінів, визначених частиною дев`ятою статті 23 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу".
Порядок підготовки та видання наказів з питань проходження військової служби встановлюється Міністерством оборони України.
Звільнення військовослужбовців із військової служби під час дії особливого періоду регламентовано п.225 цього Положення.
Згідно із підпунктом 2 пунктом 225 Положення №1153, звільнення військовослужбовців із військової служби здійснюється під час дії особливого періоду (з моменту оголошення мобілізації - протягом строку її проведення, який визначається рішенням Президента України, та з моменту введення воєнного стану - до оголошення демобілізації) - на підставах, передбачених частиною третьою, пунктом 2 частини четвертої, пунктом 3 частини п`ятої та пунктом 3 частини шостої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу": у військових званнях до майстер-сержанта (майстер-старшини) включно за всіма підставами - командирами бригад (полків, кораблів 1 рангу) і посадовими особами, які відповідно до Дисциплінарного статуту Збройних Сил України прирівняні до них.
Відповідно до п.233 Положення №1153/2008 військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення. 
У рапортах зазначаються:
- підстави звільнення з військової служби;
- думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю;
- районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця.
Відповідно до абз.3 п.241 Положення №1153/2008 накази про звільнення військовослужбовців з військової служби оголошуються командирами (начальниками) військових частин.
Відповідно до п.12.1 та п.12.11 розділу XII Інструкції про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженої Наказом Міністра оборони України №170 від 10.04.2009, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 19.05.2009 за №438/16454, звільнення військовослужбовців з військової служби (крім військовослужбовців строкової військової служби) здійснюється посадовими особами, визначеними пунктом 225 Положення.
До керівників органів військового управління Збройних Сил України, Державної спеціальної служби транспорту, які в особливий період мають право звільнення військовослужбовців з військової служби, належать посадові особи, які під час особливого періоду мають право призначення на посади осіб офіцерського складу.
Перелік документів, що подаються з Поданням до звільнення військовослужбовця з військової служби, зазначено у додатку 19 до Інструкції.
Відповідно до п.14.28 розділу XIV цієї Інструкції, документи на звільнення військовослужбовців направляються безпосередньо до посадових осіб, які мають право їх звільнення з військової служби. Наказ по особовому складу про звільнення цих військовослужбовців повинен бути виданий і доведений до територіального центру комплектування та соціальної підтримки за місцем взяття громадянина на військовий облік та до військової частини за місцем проходження військової служби в строки, що забезпечуватимуть вчасне здавання справ і посад і розрахунок військовослужбовців, а також виконання строків звільнення, визначених Президентом України.
Наведені норми законодавства свідчать про те, що військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, звільняються з військової служби під час воєнного стану на підставах, визначених п.2 ч.4 ст.26 Закону №2232-XII через сімейні обставини, за умови, що такі військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу, серед яких така обставина як необхідність здійснювати постійний догляд за одним із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка), який є особою з інвалідністю I чи II групи, за умови відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи або якщо інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я.
Згідно із пунктом 1 розділу І Наказу Міністерства оборони України від 06 серпня 2024 року №531, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 07 серпня 2024 р. за № 1214/42559, затверджений “Порядок організації роботи з рапортами військовослужбовців у системі Міністерства оборони України” (далі – Порядок №531), цей Порядок визначає механізм оформлення, подання, реєстрації, розгляду, прийняття та повідомлення рішення за результатами розгляду рапортів військовослужбовців у Міністерстві оборони України (далі - Міноборони), Збройних Силах України (далі - Збройні Сили) та Державній спеціальній службі транспорту.
Згідно із пунктами 2-6 розділу ІІІ Порядку №531:
2. Командири (начальники) надають відповідь на паперовий рапорт військовослужбовця шляхом накладення резолюції.
Резолюція повинна містити відомості, визначені у додатку 1 до цього Порядку.
3. Непогодження рапорту безпосереднім та/або прямими командирами (начальниками) не перешкоджає подальшому руху рапорту для його розгляду командиром (начальником) або іншою посадовою особою, яка уповноважена приймати рішення стосовно порушеного в рапорті питання, та прийняття рішення по суті рапорту. Особливості розгляду рапортів, поданих в електронній формі, врегульовано розділом IV цього Порядку.
Відмова у задоволенні рапорту має бути вмотивованою.
4. Якщо для прийняття рішення по суті рапорту недостатньо наданих військовослужбовцем інформації або документів, безпосередній або прямий командир (начальник) військовослужбовця, уповноважений приймати рішення стосовно порушеного в рапорті питання, може не погодити рапорт, зазначивши вичерпний перелік підстав та документів (копій документів), які необхідно додати до рапорту для вирішення його по суті.
5. Командиру (начальнику), уповноваженому приймати рішення стосовно порушеного у рапорті питання, забороняється відмовляти у задоволенні рапорту у разі, якщо до рапорту не додано документів, які є або повинні бути в розпорядженні відповідного командира (начальника).
6. Усі рапорти, які потребують розгляду (прийняття рішення) командиром військової частини, попередньо обов`язково реєструються службою діловодства.
Згідно із Додатком 1 до Порядку №531 організації роботи з рапортами військовослужбовців у системі Міністерства оборони України (пункт 2 розділу ІІІ, пункти 12,17 розділу IV) встановлені Вимоги до оформлення резолюції (рішення) до рапорту військовослужбовця, в яких зазначається: ПОГОДЖЕНО або НЕ ПОГОДЖЕНО (зазначається правова підстава та обґрунтування) посада безпосереднього командира (начальника) військове звання підпис Ім`я ПРІЗВИЩЕ (для рапорту, поданого в паперовій формі); ПОГОДЖЕНО або НЕ ПОГОДЖЕНО (зазначається правова підстава та обґрунтування) посада прямого командира (начальника) військове звання підпис Ім`я ПРІЗВИЩЕ (для рапорту, поданого в паперовій формі); ПОГОДЖЕНО або НЕ ПОГОДЖЕНО (зазначається правова підстава та обґрунтування) посада прямого командира (начальника) військове звання підпис Ім`я ПРІЗВИЩЕ (для рапорту, поданого в паперовій формі).

ІV. ВИСНОВКИ СУДУ
Суд, повно виконавши процесуальний обов`язок зі збору доказів, перевіривши доводи сторін добутими доказами, дослідивши зібрані у справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст належних норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, виходить з таких підстав та мотивів.
Суд встановив, що позивач звернувся до військової частини НОМЕР_1 із рапортом до Командира роти радіоелектронної боротьби військової частини НОМЕР_1 про звільнення з військової служби від 23.09.2025 на підставі пп. "г" п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», у зв`язку із необхідністю здійснювати постійний догляд за матір?ю, яка є особою з інвалідністю II групи, внаслідок відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи або якщо інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я, до рапорту додані документи, що підтверджують підстави звільнення позивача із військовою служби під час дії воєнного стану.
Листом від 26.09.2025 №19556, яке адресоване командиру військової частини НОМЕР_1 , відповідач відмовив у задоволенні вищезазначеного рапорту, повідомивши, що до рапорту має бути долучено висновок медико-соціальної експертної комісії про те, що матір, яка є особою з інвалідністю ІІ групи, потребує постійного догляду. Крім того, до рапорту не додані підтверджуючі документи, які встановлюють факт того, що ОСОБА_3 (батько позивача), не має змоги здійснювати догляд за ОСОБА_2 . Таким чином, рапорт позивача про звільнення з військової служби на підставі абзацу 12 п. 3 ч. 12 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» не підлягає погодженню. Рапорт слід залишити без реалізації.
Даний лист підписаний помічником командира військової частини НОМЕР_1 з правової роботи - начальником юридичної служби, лейтенантом юстиції ОСОБА_4 .
З даним листом позивач ознайомлений, про що свідчить його підпис.
На даному листі міститься резолюція "Ком.Рот РЕБ довести до о/с".
У аспекті підстав даної справи суд зазначає, що відповідно до підпункту 12.9 розділу XII Інструкції №170, військова частина мала повноваження на звільнення позивача із військової служби за бажанням позивача. Отримавши від позивача рапорт, відповідач повинен у будь-якому разі його розглянути, як звернення військовослужбовця, в силу вищевказаних вимог Порядку №531 та за наслідками розгляду повідомити позивача про результати його розгляду і прийняте відповідне рішення.
Згідно із пунктами 2-6 розділу ІІІ Порядку №531:
2. Командири (начальники) надають відповідь на паперовий рапорт військовослужбовця шляхом накладення резолюції.
Резолюція повинна містити відомості, визначені у додатку 1 до цього Порядку.
Відмова у задоволенні рапорту має бути вмотивованою.
Згідно із Додатком 1 до Порядку №531 організації роботи з рапортами військовослужбовців у системі Міністерства оборони України (пункт 2 розділу ІІІ, пункти 12,17 розділу IV) встановлені Вимоги до оформлення резолюції (рішення) до рапорту військовослужбовця, в яких зазначається: ПОГОДЖЕНО або НЕ ПОГОДЖЕНО (зазначається правова підстава та обґрунтування) посада безпосереднього командира (начальника) військове звання підпис Ім`я ПРІЗВИЩЕ (для рапорту, поданого в паперовій формі); ПОГОДЖЕНО або НЕ ПОГОДЖЕНО (зазначається правова підстава та обґрунтування) посада прямого командира (начальника) військове звання підпис Ім`я ПРІЗВИЩЕ (для рапорту, поданого в паперовій формі); ПОГОДЖЕНО або НЕ ПОГОДЖЕНО (зазначається правова підстава та обґрунтування) посада прямого командира (начальника) військове звання підпис Ім`я ПРІЗВИЩЕ (для рапорту, поданого в паперовій формі).
Суд зазначає, що спірні правовідносини виникли внаслідок того, що рапорт, позивача про звільнення із військової служби - не розглянутий командиром військової частини - командиром бригади - у порядку, що визначені нормами Порядку №531, Інструкції №170, Положення №1153 - у даному випадку саме командиром бригади. із резолюцією "ПОГОДЖЕНО" чи "НЕ ПОГОДЖЕНО".
Закон не містить іншого порядку для розгляду рапорту сержантського складу військовослужбовців для звільнення із військової служби. 
У аспекті підстав даної справи суд зазначає, що відповідно до підпункту 12.9 розділу XII Інструкції №170, військова частина мала повноваження на звільнення позивача із військової служби за бажанням позивача. Отримавши від позивача рапорт, відповідач повинен у будь-якому разі його розглянути, як звернення військовослужбовця, в силу вищевказаних вимог Порядку №531 та за наслідками розгляду повідомити позивача про результати його розгляду і прийняте відповідне рішення.
Судом встановлено, що військова частина розглянула рапорт позивача від 23.09.2025 та відмовила у рапорті позивача без оформлення відповідного рішення - резолюції командира військової частини НОМЕР_1 (командира бригади) із зазначенням відомостей, що визначені у додатку 1 до Порядку №531.
Суд висновує, що рапорт позивача не розглянутий командиром бригади із відповідним рішенням (резолюція - "ПОГОДЖЕНО/НЕ ПОГОДЖЕНО").
Отже, лист помічника командира військової частини НОМЕР_1 з правової роботи - начальника юридичної служби, лейтенанта юстиції ОСОБА_5 від 26.09.2025 №19556, який адресований командиру військової частини НОМЕР_1 (і на якому міститься резолюція "Ком.Рот РЕБ довести до о/с"), не є відповіддю, рішенням щодо розгляду рапорта позивача від 23.09.2025 із зазначенням відповідної правової підстави та обґрунтування безпосереднього командира (начальника) позивача - командира бригади. 
Суд висновує, що лист військової частини НОМЕР_1 з правової роботи - начальника юридичної служби, лейтенанта юстиції ОСОБА_5 від 26.09.2025 №19556 не рішенням командира військової частини щодо розгляду рапорту відповідача.
Зазначені вище порушення вимог Порядку №531, Інструкції №170, Положення №1153 мають «кумулятивний ефект» щодо визнання відмови військової частини у звільненні позивача із військової служби під час воєнного стану, протиправною бездіяльністю у розгляді рапорту позивача командиром відповідача.
Такі підстави встановлені судом є самостійними (автономними) щодо визнання бездіяльності відповідача протиправною.
З огляду на викладене, суд визнає протиправною бездіяльність відповідача військової частини щодо розгляду рапорту позивача про звільнення із військової служби під час воєнного стану.

Висновки суду щодо позовних вимог та ефективного способу захисту прав позивача.
Відповідно до статті 55 Конституції кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Оцінюючи правомірність дій відповідача, суд керується критеріями, закріпленими у частині другій статті 2 КАС України, що відображають принципи адміністративної процедури, які повинні дотримуватися при реалізації дискреційних повноважень суб`єкти владних повноважень.
Згідно ч. 1 та 2 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
За змістом ч. 1 та 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Згідно з частиною другою статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України, предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
У разі скасування нормативно-правового або індивідуального акта суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду (ч.3 ст.245 КАС України).
За змістом положень ч.3 ст.245 КАС України суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.
У разі якщо ухвалення рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.
Отже, критеріями, які впливають на обрання судом способу захисту прав особи в межах вимог про зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії, є встановлення судом додержання суб`єктом звернення усіх передбачених законом умов для отримання позитивного результату та наявність у суб`єкта владних повноважень права діяти при прийнятті рішення на власний розсуд.
Такий підхід, встановлений процесуальним законодавством, є прийнятним не лише при розгляді вимог щодо протиправної бездіяльності суб`єкта владних повноважень, але й у випадку розгляду вимог про зобов`язання відповідного суб`єкта вчинити дії після скасування його адміністративного акта.
Адміністративний суд не обмежений у виборі способів відновлення права особи, порушеного владними суб`єктами, і вправі обрати найбільш ефективний спосіб відновлення порушеного права, який відповідає характеру такого порушення з урахуванням обставин конкретної справи. 
Перебирання непритаманних суду повноважень державного органу не відбувається за відсутності обставин для застосування дискреції.
Суд зазначає, що у зв`язку з визнанням бездіяльності відповідача протиправною в судовому порядку, процедура розгляду питання щодо розгляду рапорту позивача від 23.09.2025 про звільнення із військової служби під час воєнного стану вважається незакінченою і відповідач, реалізуючи свої повноваження на підставі законодавства та з урахування висновків суду, повинен повторно розглянути рапорт позивача та прийняти обґрунтоване рішення по суті питання.
Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року №3477-IV, суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
За змістом статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Відповідно до ст. 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
При цьому, Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі "Пантелеєнко проти України" зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.
У рішенні від 31 липня 2003 року у справі "Дорани проти Ірландії" Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права.
При чому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Салах Шейх проти проти Нідерландів", ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними. При вирішенні справи "Каіч та інші проти Хорватії" (рішення від 17 липня 2008 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.
Європейський суд з прав людини у рішенні від 15 листопада 1996 року у справі "Chahal проти Об`єднаного королівства" (заява №22414/93) зазначив, що ст. 13 Конвенції про захист прав і основоположних свобод, гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, її суть зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органу розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист (параграф 145).
Засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути "ефективним" як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (параграф 75 рішення Європейського суду з прав людини від 05 квітня 2005 у справі "Афанасьєв проти України").
Так, одним із суттєвих елементів принципу верховенства права є принцип юридичної визначеності. Цей принцип має різні прояви. Зокрема, він є одним з визначальних принципів "доброго врядування" і "належної адміністрації" (встановлення процедури і її дотримання), частково співпадає з принципом законності (чіткість і передбачуваність закону, вимоги до "якості" закону).
Наприклад, у пунктах 70-71 рішення у справі "Рисовський проти України" (заява № 29979/04) Європейський Суд з прав людини, аналізуючи відповідність мотивування Конвенції, підкреслює особливу важливість принципу "належного урядування", зазначивши, що цей принцип передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (рішення у справах "Беєлер проти Італії" (Beyeler v. Italy), заява № 33202/96, пункт 120, "Онер`їлдіз проти Туреччини" (Oneryildiz v. Turkey), заява № 48939/99, пункт 128, "Megadat.com S.r.l. проти Молдови" (Megadat.com S.r.l. v. Moldova), № 21151/04, пункт 72, "Москаль проти Польщі" (Moskal v. Poland), заява № 10373/05, пункту 51). Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення у справах "Лелас проти Хорватії" (Lelas v. Croatia), заява № 55555/08, пункт 74, "Тошкуца та інші проти Румунії" (Toscuta and Others v. Romania), заява № 36900/03, пункт 37) і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (див. зазначені вище рішення у справах "Онер`їлдіз проти Туреччини" (Oneryildiz v. Turkey), пункт 128, та "Беєлер проти Італії" (Beyeler v. Italy), пункт 119).
Принцип "належного урядування", як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість (див. зазначене вище рішення у справі "Москаль проти Польщі" (Moskal v. Poland),заява № 10373/05, пункт 73). Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам (там само). З іншого боку, потреба виправити минулу "помилку" не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (рішення у справі "Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки" (Pincova and Pine v. the Czech Republic), заява № 36548/97, пункт 58). Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (див. зазначене вище рішення у справі "Лелас проти Хорватії" (Lelas v. Croatia), пункту 74). Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (рішення у справах "Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки" (Pincova and Pine v. the Czech Republic), пункт 58, "Ґаші проти Хорватії" (Gashi v. Croatia), заява № 32457/05, пункт 40, "Трґо проти Хорватії" (Trgo v. Croatia), заява № 35298/04, пункт 67). У контексті скасування помилково наданого права на майно принцип "належного урядування" може не лише покладати на державні органи обов`язок діяти невідкладно, виправляючи свою помилку (наприклад, рішення у справі "Москаль проти Польщі" (Moskal v. Poland), пункту 69), а й потребувати виплати відповідної компенсації чи іншого виду належного відшкодування колишньому добросовісному власникові (зазначені вище рішення у справах "Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки" (Pincova and Pine v. the Czech Republic), пункт 53 та "Тошкуце та інші проти Румунії" (Toscuta and Others v. Romania), пункт 38).
Отже, враховуючи встановлені судом обставини справи, оцінивши добуті докази в їх сукупності за правилами ст. 9, ст. 90, ст. 245 КАС України та аналізуючи наведені положення законодавства, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково, шляхом визнання протиправної бездіяльності військової частини НОМЕР_1 про розгляд рапорту позивача від 23.09.2025 щодо звільнення із військової служби під час воєнного стану на підставі підпункту "г" пункту 2 частини 4 (абз. 12 п. 3. ч. 12) статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та зобов`язати військову частину НОМЕР_1 розглянути повторно рапорт позивача від 23.09.2024 про звільнення із військової служби на підставі підпункту "г" пункту 2 частини 4 (абз. 12 п. 3. ч. 12) статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та прийняти відповідне рішення по суті командиром військової частини з урахуванням висновків суду.
При цьому, суд враховує положення Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. 
Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформовану в пункті 58 рішення у справі "Серявін та інші проти України" (№4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain), серія A, 303-A, п. 29).
Таки чином, в контексті обставин даної справи судом надана оцінка та відповідь на всі доводи позивача та відповідачів, які можуть вплинути на правильне вирішення спору.
Відтак, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

V. РОЗПОДІЛ СУДОВИХ ВИТРАТ
Відповідно до статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Підстави для розподілу судових витрат відсутні, оскільки позивач звільнений від сплати судового збору.
Керуючись статтями 241-245 Кодексу адміністративного судочинства України,

УХВАЛИВ:
Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_8 ) до військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_9 ) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.
Визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо розгляду рапорту ОСОБА_1 від 23.09.2025 щодо звільнення із військової служби під час воєнного стану на підставі підпункту "г" пункту 2 частини 4 (абз. 12 п. 3. ч. 12) статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 розглянути повторно рапорт ОСОБА_1 від 23.09.2025 про звільнення із військової служби на підставі підпункту "г" пункту 2 частини 4 (абз. 12 п. 3. ч. 12) статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» командиром військової частини НОМЕР_1 та прийняти відповідне рішення по суті з урахуванням висновків суду.
У іншій частині позовних вимог відмовити;
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду;
Рішення може бути оскаржене до Другого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя	 	В.І. Бевза