справа № 759/12491/23 головуючий у суді І інстанції Ключник А.С.
провадження № 22-ц/824/13663/2025 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Березовенко Р.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
23 грудня 2025 року м. Київ
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
головуючого судді Березовенко Р.В., 
суддів Лапчевської О.Ф., Мостової Г.І.,
з участю секретаря Щавлінського С.Р. 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 поданою представником - адвокатом Гусєвим Павлом Володимировичем на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 03 червня 2025 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ЦЕНТРШЛЯХБУД» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики,
В С Т А Н О В И В:
у липні 2023 року позивач звернувся до Святошинського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики, у якому з урахуванням уточнень просив:
стягнути із відповідача на користь ТОВ «ЦЕНТРШЛЯХБУД», 1 057 700 гривень основного боргу за договорами позики.
На обґрунтування позову позивач зазначив, що 30 грудня 2020 року між сторонами було укладено договір №30 безвідсоткової позики від 30 грудня 2020 року, у відповідності до п. 1.1. якого позивач, як позикодавець, надав відповідачу, як позичальнику, позику в розмірі 150 000 гривень. Пунктом 3.1. договору позики встановлено обов`язок відповідача повернути позику в строк до 20 грудня 2021 року.
Позика за договором №30 безвідсоткової позики від 30 грудня 2020 року була видана відповідачу готівкою із каси позивача частково, на суму 140 000 гривень, на підставі наступних видаткових касових ордерів: №1 від 04 січня 2021 р. на суму 43 000 гривень; №2 від 05 січня 2021р. на суму 41 000 гривень; №3 від 06 січня 2021р. на суму 44 000 гривень; №4 від 11.01.2021р. на суму 12 000 гривень.
14 травня 2021 року між сторонами було укладено договір №8 безвідсоткової позики від 14 травня 2021 року, у відповідності до п. 1.1. якого позивач, як позикодавець, надав відповідачу, як позичальнику, позику в розмірі 123 000 гривень. Пунктом 3.1. договору позики №8 від 14 травня 2021 р. встановлено обов`язок відповідача повернути позику в строк до 31 грудня 2021 року.
Позика за договором №8 безвідсоткової позики від 14 травня 2021 року була видана відповідачу в повному обсязі готівкою із каси позивача на підставі наступних видаткових касових ордерів: №10 від 17 травня 2021р. на суму 13 000 гривень; №11 від 19 травня 2021р. на суму 40 000 гривень; №13 від 21 травня 2021р. на суму 20 000 гривень; №14 від 25 травня 2021р. на суму 50 000 гривень.
Загальна сума позики, наданої позивачем відповідачу на підставі договору №8 безвідсоткової позики від 14 травня 2021 року склала 123 000 гривень.
24 червня 2021 року між позивачем та відповідачем було укладено договір №17 безвідсоткової позики від 24 червня 2021 року, у відповідності до п. 1.1. якого позивач, як позикодавець, надав відповідачу, як позичальнику, позику в розмірі 197 000 гривень. Пунктом 3.1. договору позики №17 від 24 червня 2021р. встановлено обов`язок відповідача повернути позику в строк до 31 грудня 2021 року.
Позика за договором №17 безвідсоткової позики від 24 червня 2021 року була видана відповідачу в повному обсязі готівкою із каси позивача на підставі наступних видаткових касових ордерів: №16 від 25 червня 2021 р. на суму 50 000 гривень; №17 від 30 червня 2021р. на суму 50 000 гривень; №18 від 01 липня 2021р. на суму 27 000 гривень; №19 від 02 липня 2021р. на суму 21 000 гривень; №21 від 26 липня 2021р. на суму 10 000 гривень; №26 від 03 серпня 2021р. на суму 39 000 гривень.
Загальна сума позики, наданої позивачем відповідачу на підставі договору №17 безвідсоткової позики від 24 червня 2021 року склала 197 000 гривень.
28 липня 2021 року між позивачем та відповідачем було укладено договір №25 безвідсоткової позики від 28 липня 2021 року, у відповідності до п. 1.1. якого позивач, як позикодавець, надав відповідачу, як позичальнику, позику в розмірі 149 900 гривень. Пунктом 3.1. договору позики №25 від 28 липня 2021р. встановлено обов`язок відповідача повернути позику в строк до 31 грудня 2021 року.
Позика за договором №25 безвідсоткової позики від 28 липня 2021 року була видана відповідачу в повному обсязі готівкою із каси позивача на підставі наступних видаткових касових ордерів: №27 від 12 серпня 2021р. на суму 5 000 гривень; №30 від 19 серпня 2021р. на суму 49 000 гривень; №32 від 25 серпня 2021р. на суму 46 000 гривень; №33 від 07 вересня 2021р. на суму 49 900 гривень.
Загальна сума позики, виданої відповідачу на підставі договору №25 від 28 липня 2021 р. склала 149 900 гривень.
08 вересня 2021 року між позивачем та відповідачем було укладено договір №29 безвідсоткової позики від 08 вересня 2021 року, у відповідності до п. 1.1. якого позивач, як позикодавець, надав відповідачу, як позичальнику, позику в розмірі 497 000 гривень. Пунктом договору позики №29 від 08 вересня 2021 р. встановлено обов`язок відповідача повернути позику в строк до 31 грудня 2021 року.
Позика за договором № 29 безвідсоткової позики від 08 вересня 2021 року була видана відповідачу із каси позивача частково, на суму 447 800 гривень на підставі наступних видаткових касових ордерів: №36 від 23 вересня 2021р. на суму 49 000 гривень; №39 від 24 вересня 2021р. на суму 5 000 гривень; №40 від 28 вересня 2021р на суму 45 000 гривень; №41 від 12 жовтня 2021р. на суму 50 000 гривень; №50 від 19 листопада 2021р на суму 50 000 гривень; №51 від 22 листопада 2021р. на суму 49 900 гривень; №54 від 17 грудня 2021р. на суму 50 000 гривень; №56 від 21 грудня 2021р. на суму 50 000 гривень; №61 від 29 грудня 2021р. на суму 49 900 гривень; №3 від 24 січня 2022р. на суму 49 000 гривень.
В порушення прийнятих на себе зобов`язань, отримані позики станом на 10 березня 2023 р. відповідачем не повернуті. При цьому сума заборгованості відповідача за договорами позики на вказану дату склала:
за договором №30 безвідсоткової позики від 30 грудня 2020 року - 140 000 гривень;
за договором №8 безвідсоткової позики від 14 травня 2021 року - 123 000 гривень;
за договором №17 безвідсоткової позики від 24 червня 2021 року - 197 000 гривень;
за договором №25 безвідсоткової позики від 28 липня 2021 року - 149 900 гривень;
за договором №29 безвідсоткової позики від 08 вересня 2021 року - 447 800 гривень.
Відповідач добровільно кошти у строки визначені договорами позики не повернув, а тому позивач змушений був звернутися до суду за захистом свого порушеного права.
Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 03 червня 2025 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ЦЕНТРШЛЯХБУД», 1 057 700 гривень основного боргу за договорами позики та судові витрати, які складаються із судового збору у розмірі 20 096, 21 грн.
Не погодившись із таким рішенням суду, представник ОСОБА_1 - адвокат Гусєв Павло Володимирович 30 червня 2025 року через систему «Електронний суд» подав до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неправильне встановлення обставин справи, які мають значення, просив скасувати рішення Святошинського районного суду міста Києва від 03 червня 2025 року та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у позові у повному обсязі.
Додатково клопотав про призначення повторної судової почеркознавчої експертизи та витребування доказів посилаючись на нижченаведені обставини.
З позиції апелянта, ухвалюючи оскаржуване рішення місцевий суд посилався на недопустимий доказ - висновок судової почеркознавчої експертизи від 11 лютого 2025 року №6089/24-32, який не відповідає повноті дослідження доказів та призначено з порушенням ЦПК України.
Так, 05 грудня 2023 року Святошинським районним судом міста Києва призначив у справі судову почеркознавчу експертизу щодо встановлення підписів ОСОБА_1 на видаткових накладних та зупинив провадження у справі до закінчення проведення судової експертизи.
08 квітня 2024 року було складено повідомлення про неможливість надання висновку експерта у зв`язку з невиконанням клопотанням експерта станом на 08 квітня 2025 року.
Відповідно до ст. 254 України провадження у справі поновлюється за клопотанням учасників справи або за ініціативою суду не пізніше десяти днів з дня отримання судом повідомлення про усунення обставин, що викликали його зупинення. Про поновлення провадження у справі суд постановляє ухвалу.
Разом з тим, суд, ігноруючи вказане повідомлення повторно, без призначення судового засідання та ухвали про поновлення провадження, направляє експертній установі матеріали справи № 759/12491/23, тобто не проінформувавши сторони про існування підстав неможливості проведення експертизи.
Також 04 лютого 2024 року Святошинським районним судом міста Києва задоволено клопотання представника ОСОБА_1. про витребування документів для можливості виконати вимоги клопотання експерта та надати вільні зразки.
Однак, жоден із суб`єктів, у яких суд витребував докази, їх не надав, пославшись на різні обставини. Зокрема, Головним сервісним центром Міністерства внутрішніх справа України надано відповідь про неможливість надання оригіналу договору купівлі продажу транспортного засобу «Тойота», державний номерний знак НОМЕР_1 на якому міститься оригінал підпису ОСОБА_1 у зв`язку з купівлею вказаного транспортного засобу за довіреністю та відсутністю підпису ОСОБА_1 ; ТОВ «ЦЕНТРШЛЯХБУД» не виконав вказану ухвалу та не вказав суду про неможливість виконання вказаної ухвали; Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради повідомив що реєстраційні справи містяться у Печерській районній в місті Києві державній адміністрації, що унеможливлює виконання ухвали; АТ «Укрсиббанк» зазначило, що потребує уточнення щодо оригіналів документів, який було проігноровано судом.
Вважає, що внаслідок непослідовних та нелогічних дій суду висновок експерта за результатами проведення судової почеркознавчої експертизи №6089/24-32 від 11 лютого 2025 року складений при неповному з`ясуванні обставин справи.
Разом з тим, сам висновок експерта за результатами проведення судової почеркознавчої експертизи №6089/24-32 від 11 лютого 2025 року містить неточності.
Судова експертиза не містить взагалі жодних порівнянь з договорами позики та касовою книгою, хоча судовий експерт зазначає про використання всіх матеріалів справи, які містяться у справі.
Отже, внаслідок порушень допущених судом першої інстанції висновок експерта за результатами проведення судової почеркознавчої експертизи №6089/24-32 від 11 лютого 2025 року є недопустимим доказом внаслідок чого під час апеляційного перегляду потрібно призначити повторну судову експертизу та отримати оригінали документів, які суд першої інстанції не отримав за своєю ухвалою про витребування документів.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 11 серпня 2025 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 поданою представником -адвокатом Гусєвим Павлом Володимировичем на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 03 червня 2025 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ЦЕНТРШЛЯХБУД» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики, надано учасникам справи строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 16 вересня 2025 року призначено справу до розгляду з повідомленням учасників справи.
30 вересня 2025 року представник ТОВ «ЦЕНТРШЛЯХБУД» - адвокат Верховський О.В. подав відзив на апеляційну скаргу, у якому заперечив проти доводів апелянта вважаючи рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим.
У судовому засіданні представник ТОВ «ЦЕНТРШЛЯХБУД» - адвокат Верховський Олег Володимирович заперечив проти доводів апеляційної скарги з підстав, наведених у відзиві.
Апелянт ОСОБА_1 у судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлений у встановленому законом порядку. Адвокат Гусєв П.В., діючи в його інтересах, через систему Електронний суд подав клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з оголошенням повітряної тривоги.
Відповідно до ч. 1 ст. 372 ЦПК України, суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.
Верховним Судом неодноразово зазначалось, що відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною передумовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників учасників справи, а неможливість вирішення спору (питання) у відповідному судовому засіданні без участі особи, яка не з`явилась (статті 240 ЦПК України).
Також ЄСПЛ виходить з того, що реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава - учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких не допустити судовий процес у безладний рух. Правосуддя має бути швидким. Тривала невиправдана затримка процесу практично рівнозначна відмові в правосудді (рішення у справі «Жоффр де ля Прадель проти Франції» від 16 грудня 1992 року).
У рішенні від 7 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» ЄСПЛ вказав, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
ЄСПЛ неодноразово наголошував, що національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (рішення від 2 грудня 2010 року у справі «Шульга проти України», заява № 16652/04).
Колегія суддів враховує, що розумні строки судового розгляду є невід`ємним елементом права на справедливий суд, а невиправдано тривалий розгляд справи, без достатніх на те підстав, призводить до перебування сторін у стан правової невизначеності.
Встановлено, що 23 грудня 2025 року повітряна тривога у м. Києві тривала з 06-03 год. до 10-26 год. (за даними Статистики повітряних тривог у мережі інтернет), тобто завершилася близько за годину до судового засідання (11-15 год). 
Присутній у судовому засіданні представник ТОВ «ЦЕНТРШЛЯХБУД» просив визнати причини неявки представника апелянта у судове засідання неповажною та продовжити розгляд справи.
Виходячи з наведеного, колегія суддів у межах своїх повноважень дійшла висновку про визнання неповажними причин неявки представника апелянта в судове засідання, а неявку такою, що не перешкоджає розгляду справи по суті, та з огляду на належне повідомлення про судове засідання всіх учасників справи, з урахуванням висновків Верховного Суду у справі № 752/8103/13-ц від 24 жовтня 2024 року, категорії справи, строку її розгляду, ухвалила проводити розгляд справи по суті за їх відсутності, на підставі наявних у справі доказів.
Заслухавши думку учасника справи, який прибув в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 30 грудня 2020 року між позивачем та відповідачем було укладено договір №30 безвідсоткової позики від 30 грудня 2020 року, у відповідності до п. 1.1. якого позивач, як позикодавець, надав відповідачу, як позичальнику, позику в розмірі 150 000 гривень. Пунктом 3.1. договору позики №30 від 30 грудня 2020 р. встановлено обов`язок відповідача повернути позику в строк до 20 грудня 2021 року.
14 травня 2021 року між позивачем та відповідачем було укладено договір №8 безвідсоткової позики від 14 травня 2021 року, у відповідності до п. 1.1. якого позивач, як позикодавець, надав відповідачу, як позичальнику, позику в розмірі 123 000 гривень. Пунктом 3.1. договору позики №8 від 14 травня 2021 р. встановлено обов`язок відповідача повернути позику в строк до 31 грудня 2021 року.
24 червня 2021 року між позивачем та відповідачем було укладено договір №17 безвідсоткової позики від 24 червня 2021 року, у відповідності до п. 1.1. якого позивач, як позикодавець, надав відповідачу, як позичальнику, позику в розмірі 197 000 гривень. Пунктом 3.1. договору позики №17 від 24 червня 2021р. встановлено обов`язок відповідача повернути позику в строк до 31 грудня 2021 року.
28 липня 2021 року між позивачем та відповідачем було укладено договір №25 безвідсоткової позики від 28 липня 2021 року, у відповідності до п. 1.1. якого позивач, як позикодавець, надав відповідачу, як позичальнику, позику в розмірі 149 900 гривень. Пунктом 3.1. договору позики №25 від 28 липня 2021р. встановлено обов`язок відповідача повернути позику в строк до 31 грудня 2021 року.
08 вересня 2021 року між позивачем та відповідачем було укладено договір №29 безвідсоткової позики від 08 вересня 2021 року, у відповідності до п. 1.1. якого позивач, як позикодавець, надав відповідачу, як позичальнику, позику в розмірі 497 000 гривень. Пунктом договору позики №29 від 08 вересня 2021 р. встановлено обов`язок відповідача повернути позику в строк до 31 грудня 2021 року.
В порушення прийнятих на себе зобов`язань, отримані позики станом на 10 березня 2023 р. відповідачем не повернуті. При цьому сума заборгованості відповідача за договорами позики на вказану дату склала:
за договором №30 безвідсоткової позики від 30 грудня 2020 року - 140 000 гривень;
за договором №8 безвідсоткової позики від 14 травня 2021 року - 123 000 гривень;
за договором №17 безвідсоткової позики від 24 червня 2021 року - 197 000 гривень;
за договором №25 безвідсоткової позики від 28 липня 2021 року - 149 900 гривень;
за договором №29 безвідсоткової позики від 08 вересня 2021 року - 447 800 гривень.
Вирішуючи спір по суті позовних вимог та задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що матеріали справи містять належні та допустимі докази на доведення факту укладення між сторонами договорів безповоротних фінансових позик. Заперечення представника відповідача щодо самого факту отримання грошових коштів за договорами позики в процесі розгляду справи спростовано висновком судової почеркознавчої експертизи від 11 лютого 2025 року №6089/24-32, яким встановлено, що всі підписи у видаткових касових ордерах на отримання грошових коштів було здійснено ОСОБА_1 .
Колегія суддів, перевіривши оскаржуване рішення в межах доводів апеляційної скарги, погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з наступних підстав.
Частиною 1 статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися в суд за захистом свого цивільного права у випадку його порушення з вимогою про примусове виконання зобов`язання в натурі. Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
У відповідності до ч. 2, ч. 3 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини.
У статтях 3, 6, 203, 626, 627 ЦК України визначено загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору та формулює загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину).
Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно з ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Відповідно до ст. 638 ЦК України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.
Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначенні законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Відповідно до вимог ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальнику) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
За ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України слід встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.
Згідно з правовою позицією Верховного Суду у постанові від 02 липня 2017 року у справі №6-79цс14, відповідно до норм 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання.
Системний аналіз наведених положень законодавства дає змогу визначити основні вимоги, дотримання яких при укладанні договору позики дозволяє виявляти справжню правову природу укладеного договору.
Так, договір позики укладається в письмовій формі, якщо його сума не менш ніж у 10 разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян.
На підтвердження укладення договору і його умов може бути надано розписку позичальника або інший документ, що засвідчує передачу позичальнику позикодавцем певної грошової суми або певної кількості речей. При цьому, розписка може лише підтверджувати факт укладення договору позики і є необов`язковою.
Таким чином, письмовий договір позики та правильно складена письмова розписка позичальника (разом або кожній окремо) є самостійним підтвердженням існування між сторонами правовідносин, пов`язаних із наданням та отриманням у борг коштів.
В такому випадку договір позики, крім обов`язкових умов, повинен містити застереження, в якому зазначено, що позикодавець передав, а позичальник прийняв гроші у певній сумі або про те, що сторони підтверджують передання грошових коштів до (під час) підписання договору або інше.
Отже, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.
У цій справі, ОСОБА_1 , уклавши з ТОВ «ЦЕНТРШЛЯХБУД» договори безвідсоткової позики 30 грудня 2020 року, 14 травня 2021 року, 24 червня 2021 року, 28 липня 2021 року та 08 вересня 2021 року на загальну суму 1 057 700,00 грн, на умовах, викладених у них, тим самим засвідчив свою згоду та взяв на себе зобов`язання виконувати умови, які були закріплені.
Згідно частини 2 статті 545 ЦК України якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це в розписці, яку він видає. Тобто, кредитор має виконати свій обов`язок з повернення боргового документа, або видачі розписки при неможливості повернення боргового документа під час прийняття виконання.
У ст. 545 ЦК України передбачено презумпцію належності виконання обов`язку боржником, оскільки наявність боргового документа в боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. І навпаки, якщо борговий документ перебуває у кредитора, то це свідчить про неналежне виконання або невиконання боржником його обов`язку.
Відповідно до ч. 3 ст. 1049 ЦПК України, позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.
Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
За ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
У відповідності до ст. 631 ЦК України, строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.
Згідно із ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Виконання відповідачем своїх фінансових зобов`язань за договорами безвідсоткових фінансових позик не було встановлено й під час апеляційного перегляду справи.
При цьому, реалізація сторонами правовідносин позики має відбуватись у спосіб, передбачений цивільним законодавством. При дотриманні цієї умови у випадку порушення боргового зобов`язання сторона гарантовано відновить порушені права в суді. Інакше, суд не зможе захистити порушене право.
На підтвердження виконання свого обов`язку з видачі коштів відповідачу позивач надав суду копії видаткових касових ордерів (т. 1 а.с. 22-49).
В ході розгляду справи ОСОБА_1 заперечив факт отримання грошових коштів та клопотав про призначення почеркознавчої експертизи.
Із запровадженням з 15 грудня 2017 року змін до ЦПК України законодавцем принципово по новому визначено роль суду у позовному провадженні, а саме: як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами у справі, та не може діяти на користь будь-якої із сторін, що не відповідатиме основним принципам цивільного судочинства.
Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.
Відповідно до частини четвертої статті 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Згідно ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст. 79, 80 ЦПК України).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц зроблено висновок про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.
Частина другова статті 76 ЦПК України визначає висновок експерта як один із засобів доказування.
Статтею 103 ЦПК України визначено, що суд призначає експертизу у справі за сукупності таких умов: для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо; сторонами (стороною) не надані відповідні висновки експертів із цих самих питань або висновки експертів викликають сумніви щодо їх правильності. При призначенні експертизи судом експерт або експертна установа обирається сторонами за взаємною згодою, а якщо такої згоди не досягнуто у встановлений судом строк, експерта чи експертну установу визначає суд. Суд з урахуванням обставин справи має право визначити експерта чи експертну установу самостійно. У разі необхідності може бути призначено декілька експертів для підготовки одного висновку (комісійна або комплексна експертиза). Питання, з яких має бути проведена експертиза, що призначається судом, визначаються судом. Учасники справи мають право запропонувати суду питання, роз`яснення яких, на їхню думку, потребує висновку експерта. У разі відхилення або зміни питань, запропонованих учасниками справи, суд зобов`язаний мотивувати таке відхилення або зміну. Питання, які ставляться експерту, і його висновок щодо них не можуть виходити за межі спеціальних знань експерта.
Відповідно до частини першої статті 107 ЦПК України матеріали, необхідні для проведення експертизи, експерту надає суд, якщо експертиза призначена судом, або учасник справи, якщо експертиза проводиться за його замовленням. При призначенні експертизи суд з урахуванням думки учасників справи визначає, які саме матеріали необхідні для проведення експертизи. Суд може також заслухати призначених судом експертів з цього питання. Копії матеріалів, що надаються експерту, можуть залишатися у матеріалах справи.
Згідно з п. 1.1. Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень, затверджених Наказом Міністерства юстиції України від 08 жовтня 1998 року №53/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції України від 26 грудня 2012 року №1950/5) об`єктом почеркознавчої експертизи є почерковий матеріал, в якому відображені ознаки почерку певної особи у тому обсязі, в якому їх можна виявити для вирішення поставлених завдань. Для проведення почеркознавчих досліджень рукописних записів та підписів надаються оригінали документів.
Вирішуючи клопотання відповідача про витребування доказів, місцевий суд з дотриманням принципів змагальності та диспозитивності виходив лише з того переліку установ і документів, які заявив для витребування ОСОБА_1 .
Оскільки нових клопотань про витребування доказів відповідач не заявляв, перебігом результатів розгляду його клопотань не цікавився, місцевий суд 01 травня 2024 року направив на адресу КНДІСЕ матеріали справи разом з експерементальними зразками підпису відповідача, оригіналами касової книги, договорів позик та видаткових касових ордерів.
Колегія суддів враховує, що п. 1.13. Наказу №53/5 визначає, що достатність та якість наданих для проведення експертизи зразків почерку та підпису особи визначаються експертом у кожній конкретній експертній ситуації. Критерієм достатності обсягу порівняльного матеріалу вважається надання такої його кількості, за якою можливо виявити індивідуальність, варіаційність та стійкість ознак в досліджуваному об`єкті і зразках почерку (підпису) певного виконавця.
Оскільки після отримання додаткових матеріалів судовий експерт не склав повідомлення про неможливість надання висновку у зв`язку з недостатністю наданих матеріалів, а підготував висновок №6089/24-32, яким встановив належність підписів на видаткових накладних ОСОБА_1 як «керівнику» так і як «одержувачу», тобто вважав достатніми надані судом документи, колегія суддів критично оцінює заперечення апелянта щодо допустимості такого доказу.
Відповідно до п. 8 ч. 2 ст. 197 ЦПК України у підготовчому провадженні суд, окрім іншого, вирішує питання про призначення експертизи.
Частина друга статті 113 ЦПК України визначає, якщо висновок експерта буде визнано необґрунтованим або таким, що суперечить іншим матеріалам справи або викликає сумніви в його правильності, судом може бути призначена повторна експертиза, яка доручається іншому експертові (експертам).
Однак, ознайомившись із висновком експерта (т. 2 а.с. 38) сторона відповідача до закриття підготовчого провадження у справі (17 квітня 2025 року) та ухвалення оскаржуваного рішення (03 червня 2025 року) жодних заперечень щодо такого висновку не подала, клопотань про призначення повторної експертизи не заявила та підстав для її проведення не зазначила.
Згідно ч.ч. 4-7 ст. 81 ЦПК України, у разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Відповідно до ст. 84 ЦПК України, учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений у частинах другій та третій статті 83 цього Кодексу. Якщо таке клопотання заявлено з пропуском встановленого строку, суд залишає його без задоволення, крім випадку, коли особа, яка його подає, обґрунтує неможливість його подання у встановлений строк з причин, що не залежали від неї.
Згідно з ч. ч. 3, 4 ст. 83 ЦПК України відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.
Частиною 3 ст. 367 ЦПК України передбачено, що докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Таким чином, заявляючи клопотання про призначення повторної експертизи та витребування доказів на стадії апеляційного перегляду, відповідач пропустив визначений частиною другою статті 83 ЦПК України строк, а причин, що об`єктивно не залежали від нього подати клопотання до закриття підготовчого засідання у справі, та поважних причин невчинення таких процесуальних дій у визначений законом строк не навів. На підставі встановленого, клопотання ОСОБА_1 про призначення повторної експертизи та про витребування доказів апеляційний суд залишає без розгляду.
Отже, переглянувши справу, апеляційний суд вважає, що висновки суду першої інстанцій по суті спору щодо наявності правових підстав для задоволення позовних вимог є правомірними, оскільки позовні вимоги є обгрунтованими та доведеними належними, достатніми і допустимими доказами, а отже, є такими, що підлягають задоволенню.
Інші доводи апеляційних скарг також не дають правових підстав для встановлення неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права та не спростовують висновків суду, а зводяться лише до переоцінки доказів, яким судом першої інстанції надано належну правову оцінку та тлумаченню норм права на розсуд апелянтів.
Європейським судом з прав людини зазначено, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23). Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Отже, право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Переглядаючи справу, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясував усі обставини справи, на які сторони посилалися, як на підставу своїх вимог і заперечень, і з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, ухвалив законне та обґрунтоване рішення по суті позовних вимог.
Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, судом додержано вимоги матеріального та процесуального права, а тому рішення суду відповідно до ст. 375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.
Керуючись ст. ст. 375, 379, 382 ЦПК України, Київський апеляційний суд
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 подану представником - адвокатом Гусєвим Павлом Володимировичем - залишити без задоволення.
Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 03 червня 2025 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.
Повний текст постанови складено 29 грудня 2025 року.

Головуючий: Р.В. Березовенко

Судді: О.Ф. Лапчевська

Г.І. Мостова