ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
30 квітня 2025 року
м. Київ
 
справа № 461/1639/20
провадження 61-3446св22
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - судді Фаловської І. М., 
суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О. (судді-доповідача), Сердюка В. В., 
Ситнік О. М.,
 
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 , в інтересах якого діє законний представник ОСОБА_2 ,
відповідачі: Львівська міська рада, виконавчий комітет Львівської міської ради, Департамент житлового господарства та інфраструктури Львівської міської ради,
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 , в інтересах якого діє законний представник ОСОБА_2 , на рішення Галицького районного суду 
м. Львова від 25 травня 2021 року, ухвалене у складі судді Радченка В. Є., та постанову Львівського апеляційного суду від 13 грудня 2021 року, ухвалену колегією у складі суддів Крайник Н. П., Ванівського О. М., Мельничук О. Я.,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У лютому 2020 року ОСОБА_3 , в інтересах якого діє законний представник ОСОБА_2 , звернувся з позовом до Львівської міської ради, виконавчого комітету Львівської міської ради, Департаменту житлового господарства та інфраструктури Львівської міської ради про зобов`язання вчинити дії.
Позов аргументував тим, що під час проходження строкової військової служби 
у лавах Радянської Армії у 1981-1983 роках  ОСОБА_1 отримав травму голови, яка в подальшому спричинила психічне захворювання з діагнозом психічні розлади, виражений психоорганічний синдром, що сягає рівня деменції. 
Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області 
від 23 березня 2016 року ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнаний обмежено дієздатним, а ОСОБА_2 призначений його піклувальником.
Згідно із медичним заключеннямТернопільської обласної комунальної клінічної психоневрологічної лікарні від 26 травня 2016 року та Медико-соціальної експертної комісій (далі - МСЕК) від 2 лютого 2016 року серії АВ № 0615633 ОСОБА_1 встановлено першу групу інвалідності довічно, пов`язану з виконанням обов`язків військової служби, і зазначено, що він потребує стороннього догляду. Управлінням соціальної політики м. Тернополя ОСОБА_1 видано посвідчення НОМЕР_1 від 5 травня 2017 року, згідно з яким він є інвалідом першої групи та має право на пільги, встановлені законодавствам України для ветеранів - інвалідів війни. 
У 2017 році ОСОБА_1 переїхав на постійне проживання до міста Львова, де винаймає житло у знайомих на АДРЕСА_1 . Відповідно до акту обстеження житлових умов ОСОБА_1 останній визнаний таким, що потребує поліпшення житлових умов, як особа, що проживає за договором найму в квартирі. 
Наказом директора Департаменту житлового господарства та інфраструктури Львівської міської Ради від 27 листопада 2017 року № 544 «Про зарахування на квартирний облік та включення у пільгові списки» ОСОБА_1 у списку знаходиться за № 2129, а серед осіб з інвалідністю внаслідок війни - за № 166. 
28 листопада 2019 року ОСОБА_2 , як піклувальник ОСОБА_1 , інваліда війни першої групи, що потребує поліпшення житлових умов, звернувся із заявою до Львівської міської ради про надання житла пільговику. Листом Департаменту житлового господарства та інфраструктури Львівської міської ради від 21 січня 2020 року за № 3424 у наданні житла 
ОСОБА_1 відмовлено. 
За таких обставин просив: 
- зобов`язати Львівську міську раду надати ОСОБА_1  у постійне користування житлове приміщення з урахуванням його пільг відповідно до чинного законодавства України та встановлених санітарних і технічних норм;
- зобов`язати виконавчий комітет Львівської міської ради ухвалити рішення про надання    ОСОБА_1 у постійне користування житлового приміщення відповідно до його пільг та встановлених санітарних і технічних норм; 
- зобов`язати Департамент житлового господарства та інфраструктури Львівської міської Ради вчинити дії з надання і розподілу та надати ОСОБА_1 у постійне користування житлове приміщення з врахуванням його пільг відповідно до встановлених санітарних та технічних норм згідно з чинним законодавством України;
- стягнути судові витрати з відповідачів.
Короткий зміст судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій та мотиви їх прийняття
Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 25 травня 2021 року, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного суду від 13 грудня 2021 року, відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 , в інтересах якого діє законний представник ОСОБА_2 ,до Львівської міської ради, Виконавчого комітету Львівської міської ради, Департаменту житлового господарства та інфраструктури Львівської міської ради про зобов`язання вчиненити дії.
Рішення суду першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, мотивовано відсутністю правових підстав для задоволення позову. Щодо вимог позивача залишити позов без розгляду, апеляційний суд вказав, що неявка ОСОБА_2 у судове засідання не перешкоджала розгляду справи, а з урахуванням відсутності доказів про його належне повідомлення ухвалення рішення у справі не порушило право останнього на доступ до правосуддя.
Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
18 березня 2022 року  ОСОБА_1 , в інтересах якого діє законний представник ОСОБА_2 , звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права,просив скасувати рішення Галицького районного суду м. Львова від 25 травня 2021 року та постанову Львівського апеляційного суду від 13 грудня 2021 року, позов залишити без розгляду.
Підставою касаційного оскарження рішення Галицького районного суду 
м. Львова від 25 травня 2021 року та постанови Львівського апеляційного суду від 13 грудня 2021 року заявник вказує порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права, а саме застосування норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 22 травня 
2019 року у справі № 310/12817/13 (провадження № 61-36375св18), 
від 21 жовтня 2019 року у справі № 759/15271/17 
(провадження № 61-14373св19), від 11 березня 2020 року 
у справі № 761/8849/19 (провадження № 61-21428св19), від 1 вересня 2021 року 
у справі № 757/54510/17 (провадження № 61-2858св21), від 31 серпня 2021 року у справі № 570/5535/17 (провадження № 61-6076св21), у яких викладено висновки про необхідність залишення позову без розгляду за умови повторної неявки позивача в судове засідання, який не подав заяву щодо розгляду справи за його відсутності (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
Суд першої інстанції не мав підстав для розгляду позову по суті, оскільки позивач не подавав заяву про розгляд справи за його відсутності та, не з`явившись повторно у судове засідання, розпорядився своїм право на залишення цього позову без розгляду.
Вказує, що він не отримував судові повістки про призначення справи до розгляду і не мав можливості спростувати інформацію, надану відповідачами.
Крім того, підставою касаційного оскарження судових рішень заявник визначає розгляд судом апеляційної інстанції справи за відсутності позивача, 
належним чином не повідомленого про дату, час і місце судового засідання 
(пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).
Відзив на вказану касаційну скаргу не надходив. 
Провадження у суді касаційної інстанції 
Ухвалою Верховного Суду від 12 вересня 2022 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції. 
Ухвалою Верховного Суду від 24 квітня 2025 року справу призначено до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи. 
Фактичні обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій
Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області 
від 23 березня 2016 року ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнано обмежено дієздатним. ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , призначено піклувальником ОСОБА_1 .
З медичного заключення Тернопільської обласної комунальної клінічної психоневрологічної лікарні від 26 травня 2016 року, суди встановили, що ОСОБА_1 хворіє психічним розладом з вираженим психоорганічним синдром, що сягає рівня деменції, передбаченим пунктом 2 наказу МОЗ України від 23 березня 1983 року № 330, і відповідно до підпункту 3 пункту 44 Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській РСР (далі - Правила), має право на першочергове надання житла.
З посвідчення Управління соціальної політики м. Тернополя НОМЕР_1 
від 5 травня 2017 року суди попередніх інстанцій встановили, що 
ОСОБА_1 є інвалідом першої групи та має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів - інвалідів війни.
У квартирі АДРЕСА_2 зареєстровані: ОСОБА_4 (власник), ОСОБА_5 (мати) та ОСОБА_1 (наймач). З акту обстеження житлових умов від 8 серпня 2017 року суди першої та апеляційної інстанцій встановили, що ОСОБА_1 потребує поліпшення житлових умов, оскільки у нього відсутнє право на вказане житло, він є наймачем.
Листом № 2501-3742 від 6 грудня 2017 року Управління житлового господарства Департаменту житлового господарства та інфраструктури Львівської міської ради повідомило ОСОБА_1 , що наказом директора департаменту житлового господарства та інфраструктури від 27 листопада 2017 року № 544 «Про зарахування на квартирний облік та включення у пільгові списки» його зараховано на квартирний облік та включено до списку для позачергового надання житла. На час надання даної відповіді ОСОБА_1 перебував на квартирному обліку у Львівській міській раді з 27 листопада 2017 року 
за № 27267 загальної черги та у списку для позачергового надання житла - 
з 27 листопада 2017 року за № 2129.
З листа Департаменту житлового господарства та інфраструктури Львівської міської ради № 2501-вих-3424 від 21 січня 2020 року суди встановили, що на квартирному обліку у Львівській міській раді ОСОБА_1 перебуває (один) з 27 листопада 2017 за № 26944 загальної черги, у списку для позачергового надання житла - за № 2129, серед осіб з інвалідністю внаслідок війни числиться за № 166. Перед ОСОБА_1 на квартирному обліку перебувають громадяни, які раніше були зараховані на квартирний облік, - перший черговик загальної черги Львівської міської ради перебуває на квартирному обліку 
з 1964 року, перший у списку осіб з інвалідністю внаслідок війни - 
з 1994 року. Надати житло, оминувши попередніх черговиків зазначеної категорії, неможливо, оскільки це порушить їхні права.
Листом Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку (далі - ОСББ) «Успішний дім» проінформовано юридичний департамент Львівської міської ради про те, що в квартирі АДРЕСА_2 фактично не проживає ОСОБА_1 та протягом останніх двох років мешканці будинку його не зустрічали.
13 травня 2020 року комісією в складі членів ОСББ «Успішний дім» з виходом на місце проведено обстеження квартири 
АДРЕСА_2 . Під час обстеження, зі слів власника вказаної квартири ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та сусідів встановлено, що в даній квартирі зареєстрований, але фактично не проживає ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що складеного Акт № 31 від 13 травня 2020 року. Строк дії договору житлового найму, укладеного ОСОБА_1 та ОСОБА_6 , закінчився.
Судами попередніх інстанцій з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру права власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна встановлено, що ОСОБА_1 мав у власності житло, а саме у спільній частковій власності - 1/2 частку будинку на 
АДРЕСА_3 загальною площею 543,7 кв.м (право власності на підставі договору дарування Р.№ 3931 від 6 серпня 2012 року). У зв`язку з накладенням арешту на нерухоме майно на підставі рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області (справа за № 607/12537/13-ц) вказана частка будинку придбана з електронних торгів ОСОБА_7 , яка є колишньою дружиною ОСОБА_1 .
Крім того, ОСОБА_1 мав у спільній сумісній власності - 1/3 частку квартири АДРЕСА_4 на підставі свідоцтва про право власності від 29 березня 1999 року, на яку рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області накладено арешт, яку надалі продав (договір купівлі-продажу № 30 від 15 січня 2015 року 1/3 частки квартири) своєму синові - ОСОБА_2 .
З відомостей Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 
від 4 листопада 2020 року за № 231069153, суди першої та апеляційної інстанцій встановили, що ОСОБА_1 мав у спільній частковій власності 1/3 частки квартири АДРЕСА_5 . Однак рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області 
у справі № 607/2520/13-ц про поділ майна подружжя частка, яка належала ОСОБА_1 , передана його колишній дружині - ОСОБА_7 .
Позиція Верховного Суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши додержання судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права в межах вимог та доводів касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, суд дійшов таких висновків.
У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
Відповідно до статті 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.
Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
За вимогами частини першої статті 18 Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.
Поняття «суд, встановлений законом» включає в себе, зокрема, такі складові 
як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.
Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різні види судочинства, якими є цивільне, кримінальне, господарське та адміністративне.
Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції цивільних, кримінальних, господарських та адміністративних судів. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до його відання законодавчими актами, тобто діяти в межах встановленої компетенції.
Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.
Важливість визначення юрисдикції підтверджується як закріпленням у Конституції України принципу верховенства права, окремими елементами якого є законність, правова визначеність та доступ до правосуддя, так і прецедентною практикою Європейського суду з прав людини.
Право на доступ до суду реалізується на підставах і в порядку, встановлених законом. Кожен із процесуальних кодексів встановлює обмеження щодо кола питань, які можуть бути вирішені в межах відповідних судових процедур. Зазначені обмеження спрямовані на дотримання оптимального балансу між правом людини на судовий захист і принципами юридичної визначеності, ефективності й оперативності судового процесу.
Частиною першою статті 19 ЦПК України передбачений розгляд судами у порядку цивільного судочинства справ, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, в якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа - учасник приватноправових відносин.
Отже в порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, 
у яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства, а предметом позову є цивільні права, які, на думку позивача, є порушеними, оспореними чи невизнаними.
Поняття «суд, встановлений законом» стосується не лише правової основи існування суду, але й дотримання ним норм, які регулюють його діяльність (пункт 24 рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 20 липня 2006 року усправі «Сокуренко і Стригун проти України», заяви № 29458/04 
та № 29465/04).
Відповідно до частини першої статті 24 Цивільного кодексу України 
(далі - ЦК України) людина як учасник цивільних відносин вважається фізичною особою. 
Публічно-правовий спір - це, зокрема, спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій (пункт 2 частини першої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства (далі - КАС) України).
Відповідно до пункту 17 частини першої статті 4 КАС України публічна служба - це діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.
Згідно з пунктом 2 частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
До справ адміністративної юрисдикції віднесені публічно-правові спори, ознакою яких є не лише спеціальний суб`єктний склад, але і їх виникнення з приводу виконання чи невиконання суб`єктом владних повноважень владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення. Ці функції суб`єкт повинен виконувати саме у тих правовідносинах, в яких виник спір (постанова Велика Палата Верховного Суду від 29 вересня 2020 року у справі № 368/561/19 (провадження № 14-118цс20)).
Велика Палата Верховного суду в постановах від 12 січня 2021 року 
у справі № 757/44631/19-ц (провадження № 14-171цс20), від 27 жовтня 
2020 року у справі № 127/18513/18 (провадження № 14-145цс20) вказувала, що характерною ознакою публічно-правових спорів є сфера їх виникнення - публічно-правові відносини, тобто передбачені нормами публічного права суспільні відносини, що виражаються у взаємних правах та обов`язках їх учасників у різних сферах діяльності суспільства, зокрема пов`язаних з реалізацією публічної влади.
Публічно-правовим вважається також спір, який виник з позовних вимог, що ґрунтуються на нормах публічного права, де держава в особі відповідних органів виступає щодо громадянина не як рівноправна сторона у правовідносинах, а як носій суверенної влади, який може вказувати або забороняти особі певну поведінку, надавати дозвіл на передбачену законом діяльність тощо.
Реалізуючи дискрецію при визначенні предметної та/або суб`єктної юрисдикції справ, суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин справи (постанови Великої Палати 
Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 402/1225/16-ц 
(провадження № 14-213цс19), від 27 березня 2019 року у справі № 574/381/17-ц (провадження № 14-51цс19)).
У справі, що переглядається,  ОСОБА_2 , як законний представник свого батька - ОСОБА_1 ,звернувся з позовом до Львівської міської ради, виконавчого комітету Львівської міської ради, Департаменту житлового господарства та інфраструктури про зобов`язання надати житло батьку як особі з інвалідністю внаслідок війни, яка має відповідні пільги згідно з пунктом 18 статті 13 ЗаконуУкраїни «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (далі - Закон № 3551-XII).
Відповідно до пункту 18 статті 13 Закону № 3551-XII особи з інвалідністю та прирівняні до них особи мають пільги на позачергове забезпечення житлом осіб, які потребують поліпшення житлових умов, у тому числі за рахунок жилої площі, що передається міністерствами, іншими центральними органами виконавчої влади, підприємствами та організаціями у розпорядження місцевих рад та державних адміністрацій. Особи, зазначені в цій статті, забезпечуються жилою площею протягом двох років з дня взяття на квартирний облік, а особи з інвалідністю I групи з числа учасників бойових дій на території інших країн - протягом року.
Набуття особою правового статусу особи з інвалідністю внаслідок війни безпосередньо пов`язане з проходженням нею служби в органах МВС.
Учасниками війни вважаються, зокрема, військовослужбовці, які проходили військову службу у Збройних Силах, військах і органах МВС, Комітеті державної безпеки колишнього Союзу РСР чи в арміях його союзників у період Другої світової війни або навчались у цей період у військових училищах, школах і на курсах (пункт 1 частини першої статті 9 Закону № 3551-XII).
Така гарантія соціального захисту як позачергове забезпечення житлом є однією з передбачених Законом № 3551-XII пільг для осіб, які проходили військову (публічну) службу, та набули статус особи з інвалідністю внаслідок війни.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 29 вересня 2020 року 
у справі № 712/5476/19 (провадження № 14-62цс20) для забезпечення єдності судової практики щодо визначення юрисдикції суду з розгляду спорів про оскарження відмови у забезпеченні житловим приміщенням або в призначенні грошової компенсації за належні для отримання житлові приміщення для деяких категорій осіб, які брали участь в бойових діях на території інших держав, а також членів їх сімей і про зобов`язання надати такі приміщення чи компенсацію відступила від висновку, сформульованого Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 18 квітня 2018 року у справі № 806/104/16 за позовом особи, звільненої з військової служби, до Квартирно-експлуатаційного відділу 
міста Житомира, житлової комісії військової частини про визнання протиправними дій відповідачів з відмови у забезпеченні жилим приміщенням або грошовою компенсацією за належне для отримання жиле приміщення та про зобов`язання відповідачів надати позивачеві житлове приміщення або виплатити належну грошову компенсацію, щодо необхідності розгляду таких спорів за правилами цивільного судочинства, вказавши, що зазначені спори належать до юрисдикції адміністративних судів, оскільки стосуються проходження публічної (військової) служби, у зв`язку з якою держава передбачила відповідні соціальні гарантії (пільги), а також призначення та надання таких гарантій (пільг).
Оскільки спір у справі, що переглядається, пов`язаний з реалізацією позивачем, як піклувальником свого батька, права на отримання останнім соціальної гарантії (пільги) у вигляді позачергового забезпечення житлом, яка передбачена Законом № 3551-XII у зв`язку з проходженням публічної служби, правовідносини, що виникли між сторонами у справі, є адміністративно-правовими, тому спір підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства.
Такі висновки викладені у постановах Верховного Суду від 2 жовтня 2024 року 
у справі № 521/13537/21 (провадження № 61-4874св24) та від 22 лютого 
2023 року у справі № 750/4314/22 (провадження № 61-11404св22)
Ні суд першої інстанції, ні апеляційний суд не врахували вказаних норм права та правових висновків Великої Палати Верховного Суду, у зв`язку з чим 
помилково розглянули у порядку цивільного судочинства позов 
ОСОБА_2 , як законного представника ОСОБА_1 .
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає в розгляду в порядку цивільного судочинства.
Відповідно до частин першої та другої статті 414 ЦПК України судове рішення, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в касаційному порядку повністю або частково із закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу. Порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19-22 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів касаційної скарги.
Верховний Суд в складі Касаційного цивільного суду не має повноважень переглядати справу по суті, оскільки справу належить розглядати адміністративному суду.
Суди першої та апеляційної інстанцій неправильно застосували норми процесуального права і помилкового розглянули справу в порядку цивільного судочинства.
Суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення суду першої та апеляційної інстанцій у відповідній частині і закрити провадження у справі в цій частині (пункт 5 частини першої статті 409 ЦПК України).
Оскільки суди першої та апеляційної інстанцій розглянули справу з порушенням правил юрисдикції, наявні підстави для скасування рішення Галицького районного суду міста Львова від 25 травня 2021 року та постанови Львівського апеляційного суду від 13 грудня 2021 року із закриттям провадження у справі.
У разі закриття судом касаційної інстанції провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України заявнику роз`яснюється його право протягом десяти днів з дня отримання цієї постанови звернутися до Верховного Суду із заявою про направлення справи до відповідного суду першої інстанції, до юрисдикції якого віднесено розгляд такої справи.
Керуючись статтями 400, 409, 414, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє законний представник ОСОБА_2 , задовольнити частково.
Рішення Галицького районного суду міста Львова від 25 травня 
2021 року та постанову Львівського апеляційного суду від 13 грудня 2021 року скасувати.
Провадження у справі за позовом  ОСОБА_1 , в інтересах якого діє законний представник ОСОБА_2 , до Львівської міської ради, виконавчого комітету Львівської міської ради, Департаменту житлового господарства та інфраструктури Львівської міської ради про зобов`язання вчинити дії закрити.
Роз`яснити заявнику, що в разі закриття судом касаційної інстанції провадження у справі за його позовом на підставі пункту 1 частини першої 
статті 255 Цивільного процесуального кодексу України суд за його заявою, поданою протягом десяти днів з дня отримання цієї постанови, вправі постановити в порядку письмового провадження ухвалу про передачу справи для продовження розгляду до суду першої інстанції, до юрисдикції якого віднесено розгляд такої справи.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий Судді:  	І. М. Фаловська  В. М. Ігнатенко  С. О. Карпенко В. В. Сердюк О. М. Ситнік