КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД  	
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
30 січня 2026 року м. Київ справа №320/6582/25
Київський окружний адміністративний суд у складі судді Жука Р.В., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрінформтрейд»
до Головного управління ДПС в м. Києві
треті особи 1) Державна податкова служба України
2) Товариство з обмеженою відповідальністю «Трейдинг продакт компані»
про визнання протиправними дії та зобов`язання вчинити певні дії, 

ВСТАНОВИВ:

І. Зміст позовних вимог.
До Київського окружного адміністративного суду звернулось Товариство з обмеженою відповідальністю «Укрінформтрейд» (далі позивач, ТОВ «Укрінформтрейд») з адміністративним позовом до Головного управління ДПС в м. Києві (далі також- відповідач), треті особи: Державна податкова служба України (далі ДПС України), Товариство з обмеженою відповідальністю «Трейдинг продакт компані» (далі ТОВ «Трейдинг продакт компані»), в якому просить суд:
визнати протиправними дії Головного управління ДПС в м. Києві щодо непроведення документальної позапланової перевірки за заявою ТОВ «Укрінформтрейд» від 21.05.2024 про фінансово-господарські правовідносини між ТОВ «Укрінформтрейд» та ТОВ «Трейдинг продакт компані», та зобов`язати організувати та провести документальну позапланову перевірку ТОВ «Трейдинг продакт компані».

ІІ. Виклад позиції позивача, заперечень відповідача та пояснень третіх осіб. 
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає про протиправні дії Головного управління ДПС в м. Києві, яке при здійсненні контрольних функцій не забезпечило дотримання принципів законності, об`єктивності та повноти перевірки обставин. Такі дії, на думку позивача, призвели до необґрунтованого покладення відповідальності на ТОВ «Укрінформтрейд» за правовідносини, у яких позивач фактично участі не брав та які не породжували для нього жодних прав чи обов`язків.
Позивач наголошує, що застосування до нього штрафних санкцій ґрунтувалося виключно на формальних відомостях, викладених в акті перевірки та товарно-транспортній накладній, без належної перевірки реальних обставин здійснення перевезення. Зокрема, відповідачем не було встановлено наявність або відсутність договірних та фінансово-господарських відносин між позивачем і замовником перевезення, а також не перевірено правомірність використання реквізитів позивача третіми особами. Такий підхід свідчить про порушення принципу належного врядування та вихід відповідача за межі наданих йому дискреційних повноважень.
Крім того, після неодноразових звернень позивача з обґрунтованими заявами про відсутність його участі у спірному перевезенні та наданням відповідних доказів, відповідач, всупереч вимогам пункту 78.1.1 статті 78 Податкового кодексу України, не вжив передбачених законом заходів податкового контролю. Замість ініціювання документальної позапланової перевірки платника податків, щодо якого надійшла податкова інформація про можливі порушення законодавства, відповідач обмежився наданням формальних відповідей, що не може вважатися належним виконанням покладених на нього функцій.
Таким чином, сукупність наведених обставин, на думку позивача, свідчить про протиправний характер дій та бездіяльності відповідача, які порушують права та законні інтереси ТОВ «Укрінформтрейд», позбавляють його ефективного адміністративного захисту та є підставою для визнання таких дій протиправними, а також для зобов`язання відповідача організувати та провести документальну позапланову перевірку ТОВ «Трейдинг продакт компані» у порядку, визначеному Податковим кодексом України.
Товариство з обмеженою відповідальністю «Трейдинг продакт компані» надало до суду пояснення, відповідно до яких зазначає, що твердження позивача про наявність підстав для проведення документальної позапланової перевірки є безпідставними та не відповідають вимогам Податкового кодексу України. Вказує, що у період з 26.08.2024 по 04.10.2024 Головним управлінням ДПС у місті Києві вже було проведено документальну планову перевірку ТОВ «Трейдинг продакт компані» з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 17.08.2022 по 30.06.2024. За результатами зазначеної перевірки контролюючим органом не встановлено порушень у діяльності ТОВ «Трейдинг продакт компані», у тому числі щодо взаємовідносин із контрагентами, їх документального оформлення, а також правильності ведення бухгалтерського та податкового обліку. Таким чином, обставини, на які посилається позивач, були охоплені предметом планової перевірки та не підтвердилися.
Крім того, на думку ТОВ «Трейдинг продакт компані», відповідно до положень пункту 78.1.1 статті 78 Податкового кодексу України, документальна позапланова перевірка не може проводитися у разі, якщо питання, які є її предметом, вже були перевірені під час попередніх документальних перевірок. З огляду на це, відсутні правові підстави для повторного втручання контролюючого органу у його господарську діяльність шляхом призначення додаткової позапланової перевірки.
Таким чином, третя особа 2 вимоги позивача щодо зобов`язання контролюючого органу ініціювати документальну позапланову перевірку ТОВ «Трейдинг продакт компані» вважає необґрунтованими, такими, що суперечать вимогам податкового законодавства, та фактично спрямовані на повторну перевірку обставин, які вже були досліджені контролюючим органом і не виявили порушень.
Позивач, у свою чергу, не заперечує факт проведення документальної планової виїзної перевірки ТОВ «Трейдинг Продакт Компані» у 2024 році. Водночас вважає твердження третьої особи про відсутність порушень у її діяльності необґрунтованими, оскільки ТОВ «Трейдинг Продакт Компані» до матеріалів справи не надано акта перевірки, який є єдиним належним доказом обсягу перевірених питань та зроблених контролюючим органом висновків. За відсутності такого акта неможливо встановити, чи охоплювалися плановою перевіркою обставини, на які посилається позивач, зокрема питання наявності або відсутності фінансово-господарських правовідносин між сторонами.
Крім того, позивач вказує, що з наданих наказів убачається, що метою планової перевірки було дотримання податкового, валютного законодавства та законодавства щодо сплати єдиного внеску, тоді як предметом позову є встановлення факту відсутності господарських правовідносин між ТОВ «Укрінформтрейд» та ТОВ «Трейдинг Продакт Компані». Такі обставини не можуть вважатися автоматично встановленими в межах планової перевірки без проведення відповідних контрольних заходів, у тому числі зустрічної перевірки.
Також позивач зазначає, що посилання третьої особи на положення статті 78 Податкового кодексу України є безпідставними, оскільки відповідач обґрунтовував відмову у проведенні перевірки з інших підстав, а не з мотивів попереднього охоплення питань перевіркою. Відтак пояснення третьої особи не спростовують доводів позову, а підстави для проведення документальної позапланової перевірки відповідно до підпункту 78.1.1 пункту 78.1 статті 78 Податкового кодексу України залишаються наявними.
Державна податкова служба України у наданих до суду пояснень вказує, що Головне управління ДПС в м. Києві належним чином відреагувало на звернення ТОВ «Укрінформтрейд» від 21.05.2024 та 05.06.2024 щодо перевірки ТОВ «Трейдинг продакт компані». Усі матеріали, надані позивачем, були враховані, а саме підприємство включене до плану-графіка документальних планових перевірок на серпень 2024 року. За результатами проведеної перевірки складено акт від 11.10.2024, яким встановлено порушення податкового законодавства, при цьому взаємовідносин між ТОВ «Трейдинг продакт компані» та ТОВ «Укрінформтрейд» контролюючим органом не виявлено.
Під час перевірки контролюючим органом також було направлено запит до ТОВ «Трейдинг продакт компані» щодо можливих господарських відносин із ТОВ «Укрінформтрейд», на який отримано відповідь про повну відсутність таких відносин. Про результати розгляду звернень та вжиті заходи ГУ ДПС у місті Києві неодноразово інформувало позивача у встановленому законом порядку листами у 2024– 2025 роках.
З огляду на викладене, ДПС України вважає, що відсутні ознаки протиправної бездіяльності з боку ГУ ДПС у місті Києві, оскільки контролюючим органом були вжиті передбачені законодавством заходи податкового контролю. Крім того, позивач не довів наявності реального порушення своїх прав чи законних інтересів станом на момент звернення до суду, що є обов`язковою умовою для надання судового захисту відповідно до положень Кодексу адміністративного судочинства України. 
Головне управління ДПС в м. Києві свої правом на подання відзиву на позовну заяву не скористалося. 

ІІІ. Заяви (клопотання) учасників справи, інші процесуальні дій у справі.
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 04.03.2025 відкрито провадження в адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання.
23.03.2025 до суду від третьої особи 2 надійшли письмові пояснення.
31.03.2025 до суду від позивача надійшли додаткові пояснення.
16.04.2025 до суду від третьої особи 1 надійшли письмові пояснення.
Через «Електронний суд» 17.10.2025 до суду від позивача надійшла заява про відвід судді Жука Р.В. від розгляду справи №320/6582/25.
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 20.10.2025 визнано необґрунтованим відвід судді Київського окружного адміністративного суду Жука Р.В. у справі №320/6582/25. Матеріали адміністративної справи №320/6582/25 передано до відділу документального забезпечення і контролю (канцелярії) Київського окружного адміністративного суду для визначення складу суду у відповідності до вимог частини першої статті 31 Кодексу адміністративного судочинства України.
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 27.10.2025 (суддя Басай О.В.) відмовлено у задоволенні заяви представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрінформтрейд» про відвід судді Київського окружного адміністративного суду Жука Р.В. в адміністративній справі № 320/6582/25. 

ІV. Обставини встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд зазначає таке.
За твердженнями позивача, ТОВ «Укрінформтрейд» у квітні 2024 року отримало від відділу державного нагляду (контролю) у Рівненській області Державної служби України з безпеки на транспорті акт проведення перевірки додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час здійснення перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом від 10.04.2024 серії АР № 008838, з якого вбачалося порушення ТОВ «Укрінформтрейд» положень Закону України «Про автомобільний транспорт».
До акта додавалася товарно-транспортна накладна від 09.04.2024 № 1ТПКВ000574. Із наданих документів товариству стало відомо, що ТОВ «Укрінформтрейд» здійснило перевезення вантажу підакцизної групи товарів на суму один мільйон сімдесят три тисячі двісті вісімдесят дві гривні 88 копійок. Замовником та відправником перевезення було зазначено ТОВ «Трейдинг продакт компані», код ЄДРПОУ 44871190.
З матеріалів справи вбачається, що за результатами розгляду справи про порушення законодавства про автомобільний транспорт ТОВ «Укрінформтрейд» відділом державного нагляду (контролю) у Рівненській області Державної служби України з безпеки на транспорті встановлено порушення ТОВ «Укрінформтрейд» вимог статті 34 Закону України «Про автомобільний транспорт».
Постановою відділу державного нагляду (контролю) у Рівненській області Державної служби України з безпеки на транспорті про застосування адміністративно-господарського штрафу № 025064 від 14.05.2024 до ТОВ «Укрінформтрейд» застосовано штраф за порушення режимів праці та відпочинку водієм транспортного засобу.
За твердженнями позивача, у зв`язку з тим, що ТОВ «Укрінформтрейд» фактично не мало фінансово-господарських відносин з ТОВ «Трейдинг продакт компані» та не брало участі у зазначеному автоперевезенні за товарно-транспортною накладною від 09.04.2024 № 1ТПКВ000574, позивач звернувся до ТОВ «Трейдинг продакт компані», однак відповіді не отримав.
Листами № 15– 17 від 21.05.2024 та № 10-06 від 05.06.2024 ТОВ «Укрінформтрейд» звернулося із заявами до Головного управління ДПС у м. Києві, у яких просило повідомити, на підставі якого документа було організовано перевезення за товарно-транспортною накладною від 09.04.2024 № 1ТПКВ000574, згідно з якою перевізником зазначено ТОВ «Укрінформтрейд», а також повідомити, хто саме з боку ТОВ «Укрінформтрейд» організував зазначене перевезення та від кого саме з боку ТОВ «Укрінформтрейд» Головне управління ДПС у м. Києві отримало товарно-транспортну накладну з відміткою про розвантаження.
Крім того, позивач просив організувати та провести документальну позапланову перевірку ТОВ «Трейдинг продакт компані».
Листом № 55033/6/26-15-07-05-04-07 від 11.06.2024 Головне управління ДПС у м. Києві повідомило позивача, що підпунктами 21.1.1 та 21.1.6 статті 21 Податкового кодексу України визначено обов`язок посадових осіб контролюючих органів дотримуватися вимог цього Кодексу, а пунктом 75.1 статті 75 Податкового кодексу України встановлено перелік видів перевірок, які можуть проводитися у порядку, встановленому Кодексом.
Також у листі зазначено, що ТОВ «Трейдинг продакт компані» не включено до графіка проведення перевірок на 2024 рік. Водночас повідомлено, що з метою з`ясування всіх обставин справи Головне управління ДПС у м. Києві надіслано запит до ТОВ «Трейдинг продакт компані» про надання інформації та їх документального підтвердження щодо господарських відносин з ТОВ «Укрінформтрейд».
З матеріалів справи вбачається, що листом № 54794/6/26-15-07-05-04-07 від 10.06.2024 Головне управління ДПС у м. Києві звернулося до ТОВ «Трейдинг продакт компані» з запитом про надання інформації та їх документального підтвердження щодо господарських відносин з ТОВ «Укрінформтрейд» у період з 17.08.2022 по 31.05.2024.
Листом № 12-30 від 28.10.2024 ТОВ «Укрінформтрейд» звернулося із заявою до Головного управління ДПС у м. Києві, у якій просило вжити відповідних заходів процесуального реагування шляхом проведення перевірки фінансово-господарської діяльності ТОВ «Трейдинг продакт компані».
З матеріалів справи вбачається, що листом №43504/Ж12/26-15-07-05-04-07 від 14.11.2024 Головне управління ДПС у м. Києві звернулося до ТОВ «Трейдинг продакт компані» з запитом про надання інформації та їх документального підтвердження щодо господарських відносин з ТОВ «Укрінформтрейд» за період квітень 2024 року.
Листом № 91505/6/26-15-07-05-04-07 від 03.12.2024 Головне управління ДПС у м. Києві повідомило позивача, що підпунктами 21.1.1 та 21.1.6 статті 21 Податкового кодексу України визначено обов`язок посадових осіб контролюючих органів дотримуватися вимог цього Кодексу, а пунктом 75.1 статті 75 Податкового кодексу України встановлено перелік видів перевірок, які можуть проводитися у порядку, визначеному цим Кодексом.
Також у листі зазначено, що з метою з`ясування всіх обставин справи та подальшого вжиття заходів контролю на адресу ТОВ «Трейдинг продакт компані» було надіслано запит про надання інформації та її документального підтвердження щодо фактів, викладених у заяві ТОВ «Укрінформтрейд» № 12-30 від 28.10.2024.
Листом № 11-17 від 06.12.2024 ТОВ «Укрінформтрейд» звернулося із заявою до Головного управління ДПС у м. Києві, у якій просило надати відповідь щодо результатів перевірки ТОВ «Трейдинг продакт компані».
Листом № 2358/26-15-07-05-04-07 від 15.01.2025 Головне управління ДПС у м. Києві повідомило позивача, що Головним управлінням ДПС у м. Києві у 2024 році стосовно ТОВ «Трейдинг продакт компані» було проведено контрольно-перевірочні заходи, за результатами яких встановлено певні порушення податкового законодавства.
Водночас на запит щодо наявності фінансово-господарських відносин з ТОВ «Укрінформтрейд» ТОВ «Трейдинг продакт компані» листом № 06-12/1 від 06.12.2024 повідомило про відсутність будь-яких взаємовідносин з ТОВ «Укрінформтрейд».
У зв`язку з наведеним у листі зазначено, що органи ДПС не наділені повноваженнями втручатися у цивільні правовідносини між юридичними та/або фізичними особами.
Листом № 11-17 від 24.12.2024 ТОВ «Укрінформтрейд» звернулося зі скаргою до Головного управління ДПС у м. Києві, у якій просило провести перевірку фактів та обставин щодо дій посадових осіб, які мають ознаки корупційних правопорушень. 
Листом № 16691/6/26-15-07-05-04-05 від 20.02.2025 Головне управління ДПС у м. Києві повідомило позивача про результати розгляду скарги на дії посадових осіб Головного управління ДПС у м. Києві № 11-17 від 24.12.2024.
У зазначеному листі позивача поінформовано, що всі звернення позивача були розглянуті, а посадові особи Головного управління ДПС у м. Києві під час розгляду заяв діяли відповідно до своєї компетенції та в межах повноважень, визначених законодавством, з урахуванням завдань і функцій, покладених на органи ДПС.
Позивач, вказуючи на бездіяльність відповідача, що полягала у невжитті передбачених пунктом 78.1.1 статті 78 Податкового кодексу України заходів податкового контролю та неініціюванні документальної позапланової перевірки ТОВ «Трейдинг продакт компані» після неодноразових звернень із відповідними доказами відсутності його участі у спірному перевезенні, звернувся до суду за захистом своїх порушених прав та законних інтересів.

V. Оцінка суду.
Надаючи правову оцінку обґрунтованості аргументам, наведеними учасниками справи, суд дійшов наступних висновків.
За приписами частини першої статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Відповідно до приписів частини першої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Згідно з положеннями частини третьої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Отже, мета адміністративного судочинства - захист порушених прав або законних інтересів особи у публічно-правових відносинах. Закон не вимагає, щоб інтерес був вже реалізованим суб`єктивним правом. Навпаки, суд повинен оцінювати, чи є спірне правовідношення, в межах якого інтерес особи заслуговує на судовий захист.
За приписами статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України право на звернення до суду та способи судового захисту кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом:
1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень;
2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень;
3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій;
4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії;
5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень;
6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.
Захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Водночас, відповідно до частини першої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України особа, яка звертається до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів, повинна обґрунтувати, у чому полягає порушення її прав, свобод чи інтересів.
Разом з тим, суд наголошує, що вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до адміністративного суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.
Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження позивача про порушення було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.
Відтак, обов`язковою умовою для надання судового захисту є наявність реального, а не гіпотетичного порушення прав або законних інтересів позивача, яке існує на момент звернення до суду та має наслідком зміну обсягу його суб`єктивних прав чи обов`язків.
Надаючи правову оцінку доводам позивача щодо невжиття контролюючим органом передбачених законодавством заходів податкового контролю після неодноразових звернень позивача з обґрунтованими заявами, суд виходить з такого.
Відповідно до статті 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.
Загальні засади реалізації права громадян на звернення визначено Законом України «Про звернення громадян» від 02.10.1996 № 393/96-ВР.
За приписами статей 1, 7, 15 Закону України «Про звернення громадян» громадяни України мають право звертатися до органів державної влади із заявами, скаргами, пропозиціями.
Звернення підлягають обов`язковому прийняттю та розгляду.
Органи державної влади зобов`язані об`єктивно, всебічно і вчасно розглядати звернення громадян та повідомляти заявників про результати розгляду.
Згідно з частиною першою статті 19 Закону України «Про звернення громадян» органи державної влади і місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації незалежно від форм власності, об`єднання громадян, засоби масової інформації, їх керівники та інші посадові особи в межах своїх повноважень зобов`язані, у тому числі, об`єктивно, всебічно і вчасно перевіряти заяви чи скарги, скасовувати або змінювати оскаржувані рішення у випадках, передбачених законодавством України, якщо вони не відповідають закону або іншим нормативним актам, невідкладно вживати заходів до припинення неправомірних дій, виявляти, усувати причини та умови, які сприяли порушенням, особисто організовувати та перевіряти стан розгляду заяв чи скарг громадян, вживати заходів до усунення причин, що їх породжують, систематично аналізувати та інформувати населення про хід цієї роботи.
Наведені положення законодавства свідчать, що надання не будь-якої відповіді на звернення громадянина буде вважатись виконанням обов`язку, передбаченого Законом України «Про звернення громадян». Такий обов`язок буде виконаний, лише за умови, що за наслідком опрацювання відповідного звернення було об`єктивно і вчасно перевірено викладені у ньому факти, прийнято рішення відповідно до чинного законодавства і забезпечено їх виконання.
Відповідно до пункту 21.1.1 статті 21 Податкового кодексу України посадові та службові особи контролюючих органів зобов`язані дотримуватися Конституції України та діяти виключно у відповідності з цим Кодексом та іншими законами України, іншими нормативними актами.
Водночас, відповідно до пункт 21.1.6 статті 21 Податкового кодексу України посадові особи контролюючих органів зобов`язані розглядати звернення платників податків.
Таким чином, наведені приписи свідчать про те, що право особи на звернення до органів державної влади гарантоване статтею 40 Конституції України та конкретизоване нормами Податкового кодексу України. Відповідні органи державної влади зобов`язані прийняти звернення, розглянути його в межах наданих повноважень та надати заявнику вмотивовану відповідь у строк, встановлений законом.
Судом встановлено, що ТОВ «Укрінформтрейд» неодноразово зверталося до Головного управління ДПС у місті Києві із заявами про проведення перевірки фінансово-господарських правовідносин між ним та ТОВ «Трейдинг продакт компані», зокрема листами № 15– 17 від 21.05.2024, № 10-06 від 05.06.2024, № 12-30 від 28.10.2024, № 11-17 від 06.12.2024, а також зі скаргою листом № 11-17 від 24.12.2024. 
З матеріалів справи вбачається, що кожне з наведених звернень було розглянуте контролюючим органом, про що свідчать надані до матеріалів справи письмові відповіді Головного управління ДПС у місті Києві: лист №55033/6/26-15-07-05-04-07 від 11.06.2024 (а.с.94-95, том I), лист № 91505/6/26-15-07-05-04-07 від 03.12.2024 (а.с.96-97, том I), лист № 2358/26-15-07-05-04-07 від 15.01.2025 (а.с.84-85, том I), лист № 16691/6/26-15-07-05-04-05 від 20.02.2025 (а.с.72-73, том I).
Крім того, з матеріалів справи вбачається, що з метою з`ясування обставин, викладених у заявах позивача, відповідачем були направлені відповідні запити до ТОВ «Трейдинг продакт компані», зокрема листами № 54794/6/26-15-07-05-04-07 від 10.06.2024 (а.с.98-99, том I) та №43504/Ж12/26-15-07-05-04-07 від 14.11.2024 (а.с.86-88, том I), та отримано відповідь про відсутність будь-яких фінансово-господарських відносин з ТОВ «Укрінформтрейд». 
Також з наданих Державною податковою службою України пояснень судом встановлено, що у 2024 році стосовно ТОВ «Трейдинг продакт компані» були проведені контрольно-перевірочні заходи, за результатами яких встановлено порушення податкового законодавства, не пов`язані з діяльністю позивача.
Суд відхиляє доводи позивача про необхідність надання до матеріалів справи акта документальної перевірки Товариства з обмеженою відповідальністю «Трейдинг продакт компані» як підстави для підтвердження правомірності дій відповідача.
Відповідно до пункту 86.1 статті 86 Податкового кодексу України акт перевірки є документом, що складається за результатами здійснення податкового контролю та фіксує встановлені під час перевірки обставини. При цьому такий акт не є рішенням суб`єкта владних повноважень і не створює самостійних правових наслідків, що прямо випливає з положень пункту 86.7 статті 86 Податкового кодексу України. Відтак акт перевірки має характер службового документа і не є обов`язковим доказом у спорі, предметом якого не є оскарження результатів податкового контролю щодо відповідного платника податків.
Відтак ненадання такого акта до матеріалів цієї справи не може свідчити про протиправність дій чи бездіяльності відповідача та не впливає на вирішення питання про наявність або відсутність порушення прав позивача.
Крім того, предметом розгляду у даній справі є правомірність дій Головного управління ДПС у місті Києві щодо реагування на звернення позивача та реалізації контрольних повноважень, а не перевірка результатів податкового контролю щодо третьої особи. За таких обставин вимога про обов`язкове долучення до матеріалів справи акта перевірки ТОВ «Трейдинг продакт компані» є необґрунтованою та такою, що не має значення для правильного вирішення спору по суті
З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що Головне управління ДПС у місті Києві здійснювало розгляд звернень позивача, вживало заходів у межах наданих законом повноважень та не утримувалося від вчинення дій, передбачених законодавством. Сам по собі факт незгоди позивача зі змістом наданих відповідей або з формою реалізації контрольних повноважень не свідчить про бездіяльність суб`єкта владних повноважень у розумінні статей 2 та 5 Кодексу адміністративного судочинства України.
У контексті зазначеного суд вважає за необхідне звернути увагу, що протиправну бездіяльність суб`єкта владних повноважень треба розуміти як зовнішню форму поведінки (діяння) цього органу/його посадової особи, яка полягає (проявляється) у неприйнятті рішення чи у нездійсненні юридично значимих й обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними і реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені.
Для визнання бездіяльності протиправною недостатньо одного лише факту неналежного та/або несвоєчасного виконання обов`язкових дій. Важливими є також конкретні причини, умови та обставини, через які дії, що підлягали обов`язковому виконанню відповідно до закону, фактично не були виконані чи були виконані з порушенням строків. Крім того, потрібно з`ясувати юридичний зміст, значимість, тривалість та межі протиправної бездіяльності, фактичні підстави її припинення, а також шкідливість/протиправність бездіяльності для прав та інтересів заінтересованої особи.
Обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.
Такий підхід узгоджується з усталеною практикою Верховного Суду, відповідно до якої для визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною необхідно встановити факт невчинення ним дій, які він був зобов`язаний вчинити на підставі закону, за наявності реальної можливості їх вчинення та за умови, що таке невчинення призвело до порушення прав або законних інтересів особи. Сам по собі факт незгоди особи зі змістом прийнятого рішення чи наданої відповіді не свідчить про наявність протиправної бездіяльності.
Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 07.07.2021 року у справі № 9901/345/20, від 08.09.2022 у справі № 9901/276/19, від 23.05.2024 по справі № 9901/493/19, від 20.02.2025 справа № 9901/309/21.
Щодо доводів позивача про порушення відповідачем вимог підпункту 78.1.1 пункту 78.1 статті 78 Податкового кодексу України та непроведення перевірки, суд зазначає таке. 
Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до підпункту 19-1.1.1 пункту 19-1.1 статті 19-1 Податкового кодексу України контролюючі органи, зокрема, здійснюють адміністрування податків, зборів, платежів, у тому числі проводять відповідно до законодавства перевірки та звірки платників податків.
Статтею 62 Податкового кодексу України передбачено, що податковий контроль здійснюється шляхом: ведення обліку платників податків; інформаційно-аналітичного забезпечення діяльності контролюючих органів; перевірок та звірок відповідно до вимог цього Кодексу, а також перевірок щодо дотримання законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, у порядку, встановленому законами України, що регулюють відповідну сферу правовідносин; моніторингу контрольованих операцій та опитування посадових, уповноважених осіб та/або працівників платника податків відповідно до статті 39 цього Кодексу.
Статтею 75 Податкового кодексу України передбачено, що контролюючі органи мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки.
Підпунктом 75.1.2. пункту 75.1 статті 75 Податкового кодексу України закріплено, що документальною перевіркою вважається перевірка, предметом якої є своєчасність, достовірність, повнота нарахування та сплати усіх передбачених цим Кодексом податків та зборів, а також дотримання валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами) та яка проводиться на підставі податкових декларацій (розрахунків), фінансової, статистичної та іншої звітності, регістрів податкового та бухгалтерського обліку, ведення яких передбачено законом, первинних документів, які використовуються в бухгалтерському та податковому обліку і пов`язані з нарахуванням і сплатою податків та зборів, виконанням вимог іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, а також отриманих в установленому законодавством порядку контролюючим органом документів та податкової інформації, у тому числі за результатами перевірок інших платників податків.
Аналіз положень статей 62, 73, 75, 78 Податкового кодексу України свідчить, що податковий контроль може здійснюватися у різних формах, зокрема шляхом інформаційно-аналітичного опрацювання, направлення письмових запитів, а також проведення камеральних, планових або позапланових документальних перевірок. Вибір форми та способу здійснення податкового контролю залежить від характеру та достатності наявної податкової інформації і належить до дискреційних повноважень контролюючого органу, які реалізуються у межах та у спосіб, визначені законом.
Суд звертає увагу, що підпункт 78.1.1 пункту 78.1 статті 78 Податкового кодексу України, на який посилається позивач, не встановлює безумовного обов`язку контролюючого органу призначати документальну позапланову перевірку за кожним зверненням платника податків, а визначає лише одну з можливих підстав для її проведення за наявності передбачених законом умов.
Вирішення питання щодо доцільності та форми здійснення податкового контролю, зокрема шляхом направлення запитів, аналізу податкової інформації, проведення планової або позапланової перевірки, належить до дискреційних повноважень контролюючого органу, які реалізуються з урахуванням конкретних обставин справи та наявної інформації.
Суд також виходить з того, що відповідно до усталеної практики адміністративних судів, суд не наділений повноваженнями підміняти собою суб`єкта владних повноважень та визначати спосіб реалізації ним контрольних функцій, за відсутності встановлених порушень прав позивача.
Згідно наукового висновку Верховного Суду щодо меж дискреційного повноваження суб`єкта владних повноважень та судового контролю за його реалізацією від 13 квітня 2018 року, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи бездіяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору із будь-ким; дискреційне повноваження надається у спосіб його закріплення в оціночному понятті, відносно-визначеній нормі, альтернативній нормі, нормі із невизначеною гіпотезою. Для позначення дискреційного повноваження законодавець використовує, зокрема, терміни "може", "має право", "за власної ініціативи", "дбає", "забезпечує", "веде діяльність", "встановлює", "визначає", "на свій розсуд". Однак наявність такого терміну у законі не свідчить автоматично про наявність у суб`єкта владних повноважень дискреційного повноваження; подібний термін є приводом для докладного аналізу закону на предмет того, що відповідне повноваження є дійсно дискреційним; при реалізації дискреційного повноваження суб`єкт владних повноважень зобов`язаний поважати основоположні права особи, додержуватися: конституційних принципів; принципів реалізації відповідної владної управлінської функції; принципів здійснення дискреційних повноважень; змісту публічного інтересу; положень власної компетенції; вказівок, викладених у інтерпретаційних актах; фахових правил, закріплених у нормативних актах; адміністративної практики; судової практики; процедурних вимог; критеріями судового контролю за реалізацією дискреційних повноважень є: критерії перевірки діяльності публічної адміністрації, встановлені Кодексом адміністративного судочинства України, зокрема, мета, з якою дискреційне повноваження надано, об`єктивність дослідження доказів у справі, принцип рівності перед законом, безсторонність; публічний інтерес, задля якого дискреційне повноваження реалізується; зміст конституційних прав та свобод особи; якість викладення у дискреційному рішенні доводів, мотивів його прийняття.
У свою чергу, суд наголошує, що він не наділений повноваженнями втручатися у вільний розсуд (дискрецію) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за критеріями, визначеними статтею 2 Кодексу адміністративного судочинства України.
Завдання правосуддя полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше порушується принцип розподілу влади. Принцип розподілу влади не допускає надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень - єдиним критерієм здійснення правосуддя є право. Тому завданням адміністративного суду є контроль за легітимністю прийняття рішень.
Виходячи зі змісту положень Кодексу адміністративного судочинства України щодо компетенції адміністративного суду, останній не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу державної влади.
Суд також вказує, що поняття дискреційних повноважень наведене у пункті 7 частини першої статті 2 Закону України «Про адміністративну процедуру» 17 лютого 2022 року №2073-IX (далі - Закон №2073-IX), згідно з яким дискреційне повноваження - повноваження, надане адміністративному органу законом, обирати один із можливих варіантів рішення відповідно до закону та мети, з якою таке повноваження надано.
Відповідно до частини третьої статті 6 Закону №2073-IX здійснення адміністративним органом дискреційного повноваження вважається законним у разі дотримання таких умов:
дискреційне повноваження передбачено законом;
дискреційне повноваження здійснюється у межах та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законом;
правомірний вибір здійснено адміністративним органом для досягнення мети, з якою йому надано дискреційне повноваження, і відповідає принципам адміністративної процедури, визначеним цим Законом;
вибір рішення адміністративного органу здійснюється без відступлення від попередніх рішень, прийнятих тим самим адміністративним органом в однакових чи подібних справах, крім обґрунтованих випадків.
З огляду на вищезазначене, дискреційними є такі повноваження, у межах яких норма права допускає кілька варіантів поведінки суб`єкта владних повноважень у кожній конкретній ситуації та встановлених обставинах справи, кожна з яких буде правомірною.
З врахуванням позиції Верховного Суду викладеній у постанові від 18.07.18 у справі №826/3520/15, зважаючи на природу та підстави даного спору, враховуючи також Науковий висновок щодо меж дискреційного повноваження суб`єкта владних повноважень та судового контролю за його реалізацією, суд вважає за доцільне зазначити, що орган влади, використовуючи дискреційні повноваження, зобов`язаний повно і правильно оцінювати обставини, наявні у справі факти та правильно застосовувати до встановлених фактів чинні правові норми, не допускаючи при цьому зловживання владою у процесі прийняття відповідного рішення, в основі якого мають бути закладені конкретно визначені публічні інтереси. А завданням суду є належний та ефективний контроль відповідності таких дій закону й принципам права задля забезпечення дотримання таким органом прав особи, що звернулася за захистом.
Таким чином, суди не наділені повноваженнями втручатися у вільний розсуд (дискрецію) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за критеріями, визначеними статтею 2 Кодексу адміністративного судочинства України та не вправі підміняти собою держані органи, компетенція яких чітко регламентована чинним законодавством.
Відповідно до частини другої статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Pedersen and Baadsgaard проти Данії» від 17.12.2004, № 49017/99 зазначено, що здійснюючи наглядову юрисдикцію, суд, не ставлячи своїм завданням підміняти компетентні національні органи, перевіряє, чи відповідають рішення національних держаних органів, що їх винесли з використанням свого дискреційного права, положенням Конвенції та Протоколів до неї.
Під дискреційним повноваженням варто розуміти компетенцію суб`єкта владних повноважень на прийняття самостійного рішення у межах, визначених законодавством, та з урахуванням принципу верховенства права.
Виходячи з наведених положень законодавства та меж судового контролю за реалізацією дискреційних повноважень, суд оцінює дії відповідача з урахуванням конкретних обставин справи та доказів, наявних у матеріалах справи.
Оцінивши встановлені у справі обставини у сукупності, суд дійшов висновку, що станом на момент звернення ТОВ «Укрінформтрейд» до суду відсутні докази триваючого або актуального порушення його прав чи законних інтересів з боку Головного управління ДПС у місті Києві. Контролюючим органом були вжиті передбачені законом заходи реагування, а обставини, на які посилається позивач, перевірялися у межах наданих відповідачу повноважень.
За таких обставин підстави для визнання дій (бездіяльності) відповідача протиправними, а також для зобов`язання Головного управління ДПС у місті Києві організувати та провести документальну позапланову перевірку ТОВ «Трейдинг продакт компані», відсутні.
При цьому, суд наголошує, що відповідно до статті 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Суд також звертає увагу, що Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.
У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права.
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Салах Шейх проти Нідерландів» наголошується, що ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними. При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17 липня 2008 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.
Відтак, обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.
Оскільки судом не встановлено порушення прав або законних інтересів позивача, відсутні й підстави для застосування будь-якого іншого способу судового захисту, що узгоджується з положеннями статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практикою Європейського суду з прав людини.
Відповідно до частини 1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Згідно зі статтею 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Згідно з частиною другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Враховуючи наведене в сукупності та виходячи із встановлених судом обставин, оцінивши надані докази в контексті вимог законодавства, суд дійшов висновку про правомірності дій відповідача. 
З огляду на зазначене, позовні вимоги позивача визнаються судом необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

VI. Судові витрати.
Судові витрати не підлягають розподілу відповідно до приписів статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України.
Керуючись статтями 132, 139, 143, 242-246, 255, 260-263, 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову – відмовити. 

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Жук Р.В.