ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 січня 2026 року
м. Київ

справа № 362/2468/20
провадження № 61-12275св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Петрова Є. В., 

учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідач - товариство з обмеженою відповідальністю «Дошкільний навчально-виховний заклад «Капітан»,

розглянув у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу  ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 06 липня 2023 року у складі колегії суддів Ящук Т. І., Немировської О. В., Рейнарт І. М.,

у справі за позовом  ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Дошкільний навчальний заклад «Капітан» про стягнення заборгованості за договором оренди земельної ділянки.

Короткий зміст позовних вимог 

У травні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Дошкільний навчально-виховний заклад «Капітан»(далі - ТОВ «ДНВЗ «Капітан») про стягнення заборгованості за договором оренди земельної ділянки.
Позов обґрунтовано тим, що 21 серпня 2016 року сторони уклали договір оренди, за яким позивач передав відповідачу у строкове платне користування земельну ділянку площею 0,0644 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер 3222485900:05:001:5025, цільове призначення: ведення садівництва, з розташованим на цій земельній ділянці незавершеним будівництвом будинком загальною площею 285 кв. м (будинок не введений в експлуатацію).

Відповідно до пункту 3.1 цього договору, його укладено на 12 місяців та 21 день з 21 серпня 2016 року до 21 серпня 2017 року. У разі якщо орендодавець не надавав жодного письмового повідомлення про продовження дії договору або його розірвання, договір вважається подовженим на наступні 12 місяців, на умовах, визначених у цьому договорі.

В зв`язку з тим, що за період з 21 серпня 2016 року по 17 лютого 2020 року відповідач здійснював оплату лише частково, позивач направив відповідачу вимогу з рахунками на сплату за вказаний період на загальну суму 778 790,00 грн. Крім того, враховуючи допущення відповідачем заборгованості з орендної плати відповідно до пункту 16.3 договору оренди землі у відповідача виникло зобов`язання щодо сплати штрафних санкцій, а саме пені за несвоєчасне виконання зобов`язань за вказані періоди - 422 368,15 грн, інфляційних збитків 280 364,40 грн, суми відсотків за користування грошовими коштами - 81 581,44 грн. 

Враховуючи зазначене, позивач просив суд стягнути з відповідача заборгованість з орендної плати, штрафні санкції, 3 % річних, інфляційні втрати та витрати за сплату судового збору і правову допомогу.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Києво-Святошинський районний суд Київської області рішенням від 01 серпня 2022 року у складі судді Дубас Т. В. позов задовольнив частково.

Стягнув із ТОВ «ДНВЗ «Капітан» на користь ОСОБА_1 778 790,00 грн заборгованості за договором оренди земельної ділянки, інфляційні втрати у розмірі 98 758,30 грн, 3 % річних у розмірі 41 874,68 грн, пеню за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання у розмірі 232 276,84 грн.

Стягнув із ТОВ «ДНВЗ «Капітан» на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 10 510,00 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовив.
Рішення місцевого суду мотивовано тим, що 21 серпня 2016 року сторони уклали договір оренди земельної ділянки. Суд першої інстанції вважав доведеним, що за час дії договору оренди орендар ТОВ «ДНВЗ «Капітан» порушувало умови договору оренди земельної ділянки, своєчасно не вносило плату за користування земельною ділянкою.

Київський апеляційний суд постановою від 06 липня 2023 року апеляційну скаргу ТОВ «ДНВЗ «Капітан» задовольнив.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 01 серпня 2022 року скасував та ухвалив нове судове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ТОВ «ДНВЗ «Капітан» про стягнення заборгованості за договором оренди земельної ділянки залишив без задоволення.

Стягнув зі ОСОБА_1 на користь ТОВ «ДНВЗ «Капітан» витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги - 15 764 грн.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що представник відповідача не з`явився в судове засідання, оскільки не був належним чином повідомлений судом першої інстанції про судові засідання, що були призначені на 31 травня 2022 року, 17 червня 2022 року та 01 серпня 2022 року, в якому було ухвалено оскаржуване рішення, що відповідно до пункту 3 частини третьої статті 376 ЦПК України є обов`язковою підставою для скасування судового рішення.

Висновки суду першої інстанції зроблені за неповного з`ясування усіх обставин, що мають значення для справи, ґрунтуються на недоведених обставинах, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважав встановленими, висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи.

Відповідач у повному обсязі виконав обов`язки з оплати орендної плати. Він надав до суду належні, допустимі та достовірні докази, які у своїй сукупності підтверджують виконання ним своїх зобов`язань за договором оренди та сплату орендної плати за період з дня укладення договору від 21 серпня 2016 року по січень 2020 року, а тому суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення заборгованості з орендної плати, пені, інфляційних втрат та трьох відсотків річних, адже зазначені зобов`язання відповідач виконав у повному обсязі.

Короткий зміст вимог касаційної скарги 

У касаційній скарзі, поданій у серпні 2023 року до Верховного Суду,  ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить постанову суду апеляційної інстанції скасувати і направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції 

Верховний Суд ухвалою від 24 серпня 2023 року відкрив касаційне провадження у справі, витребував її із Києво-Святошинського районного суду Київської області.

05 вересня 2023 року справу передано колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в складі суддів: Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Петрова Є. В.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 

В касаційній скарзі скаржник посилається на пункти 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України, зокрема вказує, що суд апеляційної інстанції розглянув справу без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 923/712/17, від 02 липня 2019 року у справі № 918/537/18, від 26 лютого 2020 року у справі № 915/400/18 та інших.

У касаційній скарзі зазначається, що суд апеляційної інстанції не звернув увагу на те, що електронні рахунки-фактури, які надані відповідачем не містять обов`язкових реквізитів, є орієнтовними умовами оплати та не містять електронного підпису ОСОБА_1 . 

Доводи інших учасників справи

У вересні 2023 року ТОВ «ДНВЗ«Капітан» надіслало відзив на касаційну скаргу, у якому просить касаційну каргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

Фактичні обставини справи

Суд установив, що 21 серпня 2016 року ОСОБА_1 (орендодавець) та ТОВ «ДНВЗ «Капітан» (орендар) уклали договір оренди.

За вказаним договором ОСОБА_1 передав ТОВ «ДНВЗ «Капітан» у строкове платне користування земельну ділянку площею 0,0644 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер 3222485900:05:001:5025, цільове призначення: ведення садівництва, з розташованим на цій земельній ділянці незавершеним будівництвом будинком загальною площею 285 кв. м (будинок не введений в експлуатацію).

Позиція Верховного Суду

Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права 
і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, оскільки його ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права 

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

У частині першій статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

У статті 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частин першої та другої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію: передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо, або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно із частиною першою статті 626, частиною першою статті 627 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

За договором найму (оренди) земельної ділянки наймодавець зобов`язується передати наймачеві земельну ділянку на встановлений договором строк у володіння та користування за плату. Відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом (стаття 792 ЦК України).

Відповідно до статті 13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально (частина перша статті 14 Закону України «Про оренду землі»).

Відповідно до розділу 5 укладеного між сторонами договору оренди, земельна ділянка передається в оренду для здійснення господарської діяльності, що не суперечить законодавству України та видам господарської діяльності орендаря (навчання, виховання та догляд дітей дошкільного віку), орендар використовує земельну ділянку та будинок для організації відпочинку та розваг, надання інформаційних послуг, що не суперечить законодавству України, а також з цією метою може розміщувати, встановлювати необхідне майно, устаткування, обладнання, а також відповідним чином оздоблювати земельну ділянку та будинок, здійснювати у ньому ремонт, не порушуючи при цьому вимог і обмежень, встановлених договором.

Згідно із пунктом 4.3 договору орендна плата в перші п`ять місяців складає 15 000 грн, а починаючи з шостого місяця - 20 000 грн. Плата за оренду майна не включає в себе сплату усіх податків і зборів, встановлених чинним законодавством України та комунальних платежів. Розмір авансового платежу складає 20 000 грн та вноситься під час підписання договору. При належному і повному виконанні договору ці кошти є оплатою останнього місяця оренди майна.

Як встановлено судом апеляційної інстанції сторони домовилися про здійснення розрахунків за оренду майна шляхом перерахування частини коштів в безготівковій формі на банківську карту позивача, а частини коштів - шляхом передачі готівкою. 

З матеріалів справи встановлено, що оплату за договором оренди від 21 червня 2016 року здійснювали: ТОВ «ДНВЗ «Капітан» згідно виставлених позивачем рахунків шляхом перерахування коштів в безготівковій формі на картку позивача у ПриватБанку; засновник та директор ТОВ «ДНВЗ «Капітан» ОСОБА_2 шляхом перерахування коштів в безготівковій формі на картку позивача у ПриватБанку; ОСОБА_3 , рідна сестра ОСОБА_2 , шляхом перерахування коштів на картку позивача у ПриватБанку, а також в готівковій формі; ОСОБА_4 (працівник відповідача) шляхом передачі позивачу коштів готівкою.

Також встановлено, що листування між сторонами здійснювалося електронною поштою і рахунки надсилалися на e-mail відповідача. Реквізити рахунків, поданих відповідачем, збігаються з даними банківської виписки позивача, на відміну від копій рахунків, наданих позивачем. Представник позивача визнав надсилання рахунків електронною поштою, але його пояснення щодо «попередніх» рахунків спростовуються випискою, де зазначені саме рахунки, надані відповідачем. На підставі цих рахунків установлено, що відповідач сплачував орендну плату повністю, а заборгованість за потреби відображалась у наступному рахунку.

Крім того, установлено, що оригінали рахунків-фактур, оглянуті судом апеляційної інстанції в електронному вигляді, повністю відповідають копіям, поданим відповідачем, у частині показників лічильників та структури нарахувань. Натомість копії рахунків-фактур, надані позивачем разом із позовною заявою, мають відмінності у нумерації та не містять інформації щодо наявності переплат або заборгованостей, які наявні у рахунках, що направлялися відповідачу електронною поштою.

Факт оплати виставлених рахунків у повному обсязі підтверджується як документами, наданими відповідачем, так і поданими самим позивачем банківськими виписками, якими спростовуються твердження про наявність заборгованості.

Доводи касаційної скарги про те, що суд апеляційної інстанції ухвалив оскаржувану постанову на підставі недопустимих доказів є необґрунтованими.

Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 373/2054/16-ц викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено як статтями 58, 59, 212 ЦПК України в попередній редакції 2004 року, так і статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України в редакції від 03 жовтня 2017 року. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Верховний Суд є судом права, а не факту. Встановлення фактичних обставин справи та надання оцінки доказам належить до повноважень судів першої та апеляційної інстанцій як судів факту, в той час як до повноважень суду касаційної інстанції належить перевірка правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм права.

Посилання в касаційній скарзі на те, що суд апеляційної інстанції розглянув справу без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 923/712/17, від 02 липня 2019 року у справі № 918/537/18, від 26 лютого 2020 року у справі № 915/400/18 та інших є безпідставними, оскільки висновки у цих справах і у справі, яка переглядається, а також встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є різними, у кожній із зазначених справ суди виходили з конкретних обставин справи та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.

Наявність обставин, за яких відповідно до частини першої статті 411 ЦПК України судове рішення підлягає обов`язковому скасуванню, касаційним судом не встановлено.

Отже, доводи касаційної скарги не спростовують зроблені у справі висновки, які обґрунтовано викладені у мотивувальній частині оскаржуваного судового рішення.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З огляду на вказане колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення суду апеляційної інстанції - без змін, оскільки доводи касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, висновків суду апеляційної інстанції не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Київського апеляційного суду від 06 липня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:	А. І. Грушицький   І. В. Литвиненко  Є. В. Петров