П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
22 січня 2026 року 
м. Київ
справа № 990/191/24
провадження № 11-342заі25
Велика Палата Верховного Суду у складі:
судді-доповідача Шевцової Н. В.
суддів Банаська О. О., Білоконь О. В., Воробйової І. А., Губської О. А., Ємця А. А., Кишакевича Л. Ю., Короля В. В., Кравченка С. І., Кривенди О. В., Мартєва С. Ю., Пількова К. М., Погрібного С. О., Стефанів Н. С., Стрелець Т. Г., Ткача І. В., 
розглянула в порядку письмового провадження справу за позовом ОСОБА_1 до Президента України Зеленського Володимира Олександровича, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Конституційний Суд України, про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії
за апеляційною скаргою    ОСОБА_1 на рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 19 серпня 2025 року (судді Дашутін І. В., Гімон М. М., Ханова Р. Ф., Шишов О. О., Яковенко М. М.) і
ВСТАНОВИЛА:
Короткий зміст та обґрунтування наведених у позовній заяві вимог, позиція учасників справи 
1. У травні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду як суду першої інстанції з позовною заявою до Президента України Зеленського В. О. (далі - також відповідач), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Конституційний Суд України, у якій просив:
- визнати протиправною бездіяльність відповідача з розгляду заяви про видання указу Президента України про відновлення дев`ятирічного строку перебування та поновлення позивача на посаді судді Конституційного Суду України;
- зобов`язати відповідача розглянути заяву про видання указу Президента України про відновлення дев`ятирічного строку перебування та поновлення позивача на посаді судді Конституційного Суду України та видати указ Президента України про відновлення дев`ятирічного строку перебування та поновлення позивача на посаді судді Конституційного Суду України строком на 1 рік 3 місяці 27 днів. 
2. На обґрунтування позовних вимог зазначив, що Конституція України та Закон України від 13 липня 2017 року № 2136-VIII «Про Конституційний Суд України» (далі - Закон № 2136-VIII) не передбачають підстав для переривання, зупинення чи дострокового припинення строків призначення суддів на посади, крім прямо в них визначених. Переконував також, що протиправне звільнення суддів до закінчення строку, на який вони були призначені, несумісне з принципом судової незалежності, основою якого є те, що виконання повноважень гарантується до моменту закінчення їх фіксованого строку.
На підставі наведеного доводив, що оскільки строк його повноважень на посаді судді Конституційного Суду України був припинений протиправно, а відповідні індивідуальні акти були визнані протиправними та скасовані, то єдиним способом поновлення його порушених прав є поновлення його на посаді судді Конституційного Суду України в межах строків, в яких він не виконував такі повноваження, тобто на залишок дев`ятирічного строку, передбаченого частиною шостою статті 148 Конституції України. А отже, Президент України мав видати указ про поновлення його повноважень як судді Конституційного Суду України, про що він подав відповідну заяву. 
3. Представник відповідача просив відмовити в задоволенні позову. На обґрунтування відзиву зазначив, що звернення позивача розглянуто відповідно до вимог чинного законодавства з наданням йому відповіді в межах строку, визначеного Законом України 2 жовтня 1996 року № 393/96-ВР «Про звернення громадян» (далі - Закон № 393/96-ВР). Так, позивачеві було роз`яснено, що питання щодо поновлення його на посаді судді Конституційного Суду України, яке він порушив у зверненні, не належить до повноважень Президента України, а відповідні нормативно-правові акти не передбачають процедури відновлення строку перебування на посаді судді Конституційного Суду України. До того ж судові рішення в справах, предметом розгляду в яких були індивідуальні акти щодо відсторонення позивача від посади та щодо скасування Указу про призначення його на посаду судді, не зобов`язують Президента України вчиняти дії, про які зазначає позивач у своєму зверненні, а тому немає підстав для їх вчинення та, відповідно, для задоволення позовних вимог.
4. У відповіді на відзив позивач додатково наголосив на порушенні процедури розгляду його звернення, вважаючи, що відповідь на нього мав підписати саме відповідач особисто, а не посадові особи Офісу Президента України.
У цьому контексті зазначив, що законодавством не передбачено делегування повноважень щодо надання відповіді на звернення іншим особам чи органам, а отже, формальна відповідь на його звернення, яку надав Офіс Президента України, є неналежним способом розгляду цього звернення, оскільки надана не адресатом звернення та не є вмотивованою щодо суті звернення.
Обставини справи
5. Президент України Указом від 14 травня 2013 року № 256/2013 (далі - 
Указ № 256/2013) призначив ОСОБА_1 суддею Конституційного Суду України.
6. Указом від 29 грудня 2020 року № 607/2020 (далі - Указ № 607/2020) Президент України відповідно до частини третьої статті 154 Кримінального процесуального кодексу України(далі - КПК України) відсторонив ОСОБА_1 від посади судді Конституційного Суду України строком на два місяці.
7. Указом від 26 лютого 2021 року № 79/2021 (далі - Указ № 79/2021) Президент України відповідно до частини третьої статті 154 КПК України відсторонив ОСОБА_1 від посади судді Конституційного Суду України з 28 лютого 2021 року строком на один місяць.
8. Указом Президента України від 27 березня 2021 року № 124/2021 «Про деякі питання забезпечення національної безпеки України» (далі - Указ № 124/2021) скасовано, серед іншого, Указ № 256/2013. 
9. Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду рішенням від 14 липня 2021 року у справі № 9901/96/21, залишеним без змін постановою Великої Палати Верховного Суду від 19 жовтня 2023 року, визнав протиправним та скасував Указ № 124/2021, а рішенням від 13 грудня 2022 року у справі № 9901/43/21, залишеним без змін постановою Великої Палати Верховного Суду від 19 жовтня 2023 року, - Указ № 607/2020. 
10. Рішенням Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 5 травня 2025 року у справі № 9901/57/21, залишеним без змін постановою Великої Палати Верховного Суду від 2 жовтня 2025 року, визнано протиправним та скасовано Указ № 79/2021. 
11. 18 квітня 2024 року позивач направив на адресу відповідача заяву, в якій повідомив, що внаслідок дії зазначених вище індивідуальних актів він з 19 січня 2021 року був позбавлений можливості здійснювати конституційні повноваження судді Конституційного Суду України. Водночас до моменту фактичного відсторонення від посади строк його повноважень становив 7 років 8 місяців 4 дні з передбачених частиною шостою статті 148 Конституції України 9 років. З огляду на дострокове та протиправне припинення його повноважень просив Президента України видати указ про відновлення дев`ятирічного строку перебування та поновлення його на посаді судді Конституційного Суду України строком на 1 рік 3 місяці 27 днів.
12. Листом від 23 травня 2024 року № 22/025785-26 Офіс Президента України повідомив позивача, що Конституція України та Закон № 2136-VIII не передбачають процедури відновлення строку перебування на посаді судді Конституційного Суду України. Отже, до повноважень Президента України не належить видання указу щодо відновлення строку перебування та поновлення на посаді судді Конституційного Суду України. 
13. Позивач, уважаючи протиправною бездіяльність відповідача щодо розгляду й задоволення його заяви, звернувся до суду із цим позовом.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
14. Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду рішенням від 19 серпня 2025 року відмовив у задоволенні позову. 
15. Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що спір у цій справі виник щодо таких двох питань: чи зобов`язаний Президент України за власним підписом надати відповідь за наслідком розгляду звернення особи; чи зобов`язаний Президент України після скасування в судовому порядку індивідуальних актів щодо відсторонення від посади судді Конституційного Суду України та щодо скасування указу про призначення на посаду судді Конституційного Суду України, які він видав, обов`язково видати указ про поновлення особи на цій посаді. 
16. Так, щодо першого з питань суд першої інстанції, проаналізувавши положення Закону № 393/96-ВР, виснував, що розмежування в цьому Законі звернень [пропозиції (зауваження), заяви (клопотання), скарги] за змістом та цілями, на досягнення яких вони спрямовані, має не тільки і не стільки формальне значення, а й обумовлено різним підходом законодавця до правового регулювання порядку їх розгляду та прийняття щодо них рішення уповноваженим (зобов`язаним) органом (посадовою особою).
Проаналізувавши норми пункту 22 частини першої статті 106 Конституції України, пунктів 1, 3, підпункту 22 пункту 4 Положення про Офіс Президента України, затвердженого Указом Президента України від 25 червня 2019 року № 436/2019(далі - Положення № 436/2019), суд першої інстанції з покликанням на висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 26 вересня 2024 року у справі № 990/167/24, констатував, що Президент України здійснює лише ті повноваження, які йому визначені Конституцією України. У питаннях щодо реалізації громадянами України права на участь в управлінні державними і громадськими справами в усіх передбачених законом формах (пропозиціях, заявах і скаргах) Президент України діє через свій допоміжний орган - Офіс Президента України. Водночас ані Конституція України, ані Закон № 393/96-ВР не встановлюють для Президента України обов`язку особисто розглядати індивідуальні звернення громадянина України та повідомляти його про результати розгляду такого звернення.
У розвиток цього висновку суд першої інстанції зазначив, що у випадках, коли відповідне звернення не вимагає від Президента України реалізації визначеного Конституцією України повноваження шляхом видання акта, достатнім є організований Офісом Президента України розгляд такого звернення та надання заявникові письмової відповіді за підписом уповноваженої посадової особи цього допоміжного органу.
Суд першої інстанції зауважив, що за обставинами цієї справи заяву позивача про поновлення його на посаді судді Конституційного Суду України з відновленням строку його перебування на цій посаді на термін, що залишався перед його незаконним відстороненням від посади, Президент України хоча й опосередковано, через свій Офіс, розглянув та листом від 23 травня 2024 року № 22/025785-26 повідомив позивачу про результати розгляду цієї заяви. Проаналізувавши зміст зазначеного листа, суд першої інстанції визнав достатнім надання відповіді про результати розгляду Офісом Президента України звернення позивача. 
З огляду на викладене суд першої інстанції виснував, що Президент України не допустив протиправної бездіяльності щодо розгляду звернення позивача в частині його неналежного розгляду.
17. Вирішуючи питання про наявність у Президента України обов`язку видати указ про поновлення позивача на посаді судді Конституційного Суду України, суд першої інстанції виходив з того, що стаття 148 Конституції України та стаття 16 
Закону № 2136-VIII чітко встановлюють фіксований дев`ятирічний строк повноважень судді Конституційного Суду України без права повторного призначення. Жодна з норм Конституції України та Закону № 2136-VІІІ не передбачають переривання, зупинення, відновлення або продовження цього строку. Суд першої інстанції підкреслив, що норми стосовно строку та підстав припинення повноважень судді Конституційного Суду України мають вичерпний характер. Це означає, що закінчення дев`ятирічного строку є юридичним фактом, що настає автоматично і не потребує додаткового акта для його констатації, а також не допускає можливості «донарахування» невикористаного періоду після спливу такого строку.
Суд першої інстанції врахував, що у спірних правовідносинах мало місце протиправне відсторонення позивача від посади судді Конституційного Суду України, проте виснував, що скасування в судовому порядку відповідних індивідуальних актів могло б відновити статус позивача лише на період до фактичного спливу дев`ятирічного строку, що визначений положеннями Конституції України.
Такий висновок суд першої інстанції додатково мотивував аналогією з іншими публічними та виборними мандатами з фіксованим строком повноважень, зазначивши, як приклад, що визнання незаконності дострокового припинення повноважень народних депутатів України не може зумовлювати виникнення права «перенести» невикористану частину строку на період після конституційно визначеного завершення строку повноважень. Ця аналогія, на думку суду першої інстанції, підкреслює, різницю між відновленням стану, що існував (у межах строку повноважень), і створенням нового мандата, чого норми Конституції України не допускають.
Ураховуючи викладене, суд першої інстанції зазначив, що у випадку, коли на момент поновлення прав вже сплив дев`ятирічний строк повноважень судді Конституційного Суду України, поновлення на посаді є неможливим, а допустимими лишаються інші способи захисту (наприклад, вирішення майнових наслідків у встановленому законом порядку, зарахування стажу тощо), але не спосіб у вигляді продовження повноважень, який запропонував позивач. 
Суд першої інстанції підкреслив, що адміністративний суд захищає порушене право способом, що відповідає закону, та не може зобов`язувати суб`єкта владних повноважень вчиняти дії та/або видавати акти, що не передбачені його повноваженнями. Оскільки Конституція України не наділяє Президента України повноваженнями щодо поновлення судді Конституційного Суду України, в тому числі і шляхом відновлення строків повноважень, вимога позивача щодо зобов`язання Президента України видати відповідний указ не ґрунтується на законі. 
Короткий зміст вимог апеляційної скарги 
18. 18 вересня 2025 року ОСОБА_1 подав до Великої Палати Верховного Суду апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким повністю задовольнити позовні вимоги.
Рух апеляційної скарги 
19. Велика Палата Верховного Суду ухвалою від 9 листопада 2023 року відкрила апеляційне провадження за апеляційною скаргою позивача на рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 19 серпня 2025 року та витребувала з Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду матеріали справи № 990/191/24, а ухвалою від 11 грудня 2025 року призначила справу до розгляду в порядку письмового провадження.
Короткий виклад позиції учасників справи 
20. На обґрунтування апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню на підставі статті 293 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) як необґрунтоване й ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.
21. Так, скаржник доводить, що суд першої інстанції неправильно застосував норми Закону № 393/96-ВР унаслідок помилкової, як він уважає, кваліфікації його заяви щодо вирішення кадрового питання про поновлення його порушених прав, адресованої відповідачеві, як звичайного звернення (пропозиції) громадянина України. У цьому ж контексті скаржник зазначає, що суд першої інстанції не мав би посилатись на висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 26 вересня 2024 року у справі № 990/167/24, який стосувався порядку розгляду звернення, що за його суттю та спрямованістю було пропозицією. Наполягає, що його звернення було не пропозицією, розгляд якої може делегуватися в межах структури державного органу, а саме заявою, повноваженнями розглянути яку наділений виключно Президент України як один із трьох суб`єктів призначення суддів Конституційного Суду України.
На підставі наведеного доводить, що делегування обов`язку щодо розгляду його звернення заступнику керівника Департаменту з питань звернень громадян Офісу Президента України очевидно не відповідає приписам частини другої статті 19 Конституції України та прямо суперечить положенням статті 15 Закону № 393/96-ВР. Наполягає, що він як суддя Конституційного Суду України звернувся особисто до Президента України, від якого очікував поновлення своїх прав шляхом видання акта індивідуальної дії. Вирішення цих питань є виключним обов`язком відповідача, прямо входить до його повноважень і не може бути делеговане будь-якій іншій посадовій особі, оскільки відповідно до частини другої статті 148 Конституції України та частини другої статті 9 Закону № 2136-VIII саме Президент України призначає шість суддів Конституційного Суду України. 
22. Щодо поновлення його порушених прав наголошує, що за обставинами цієї справи несправедливим та непропорційним є покладення саме на нього провини за тривалий судовий розгляд його справ у контексті неможливості поновлення його порушених прав через сплив строку дії його повноважень як судді Конституційного Суду України.
Поряд із цим наполягає, що Конституція України та Закон № 2136-VIII встановлюють законодавчу гарантію неможливості зупинення строку повноважень судді Конституційного Суду України як гарантію незалежності та безперервності строку його повноважень. Натомість у випадку, коли повноваження судді Конституційного Суду України призупиняються на підставі протиправних указів Президента України шляхом відсторонення його від посади, не можна стверджувати про відсутність фактів переривання цього строку. Отже, відсторонення від посади судді Конституційного Суду України і невиконання ним повноважень внаслідок протиправного втручання суб`єкта призначення у строк його повноважень через протиправне відсторонення від виконання повноважень судді Конституційного Суду України з конкретно визначеним строком є перериванням строку та не охоплюється цим строком через його протиправне переривання.
На підставі зазначеного доводить, що сам лише факт спливу дев`ятирічного строку виконання повноважень судді Конституційного Суду України у випадках протиправного переривання цього строку на підставі протиправних актів індивідуальної дії Президента України не може кваліфікуватись як сплив «фіксованого строку повноважень», про що зазначив суд першої інстанції.
Наполягає, що він не просив та не посилався на необхідність «продовження строку його повноважень», адже неможливо продовжувати строк, який сплив. Водночас переконує, що видання указу Президента України про відновлення дев`ятирічного строку перебування та поновлення на посаді судді Конституційного Суду України не є «перенесенням невикористаної частини строку», адже саме за наслідком протиправних рішень Президента України відбулось фактичне переривання цього гарантованого строку виконання повноважень судді. Відновлення порушеного права, в спосіб, який він обрав, не є правовим інститутом «перенесення невикористаної частини строку» чи «продовження повноважень», а є обов`язком відповідача відновити порушене право особи, щодо якої він допустив видання протиправного рішення. 
Скаржник уважає безпідставним і таким, що не відповідає нормам матеріального права висновок суду першої інстанції про те, що можливим способом судового захисту його порушених прав є «вирішення майнових наслідків у встановленому законом порядку, зарахування стажу тощо», оскільки щодо нього національні державні органи не виконали позитивного обов`язку з дотримання гарантованого статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) права на повагу до приватного життя, допустивши безпідставне, непропорційне та всупереч легітимній меті втручання держави в таке його право, що позбавило його частини особистого приватного життя та призвело до правової невизначеності, а в подальшому мотивували неможливість відновлення такого його права через власні помилки та затягування строків розгляду спорів. У цьому ж контексті зауважує, що національні суди вже виснували, що він не має права на грошову компенсацію й отримання ненарахованої та невиплаченої винагороди судді, адже про це зазначено в рішенні суду в іншій адміністративні справі, що набрало законної сили. Поряд із цим наголошує, що суд першої інстанції, коли зазначив про наявність інших способів ефективного захисту його порушених прав, не застосував право, надане адміністративному суду відповідно до частини другої статті 9 КАС України, чим поклав на нього надмірний та не пропорційний обов`язок ініціювати нові судові процеси.
На підставі наведеного переконує, що відновлення дев`ятирічного строку перебування та поновлення його на посаді судді Конституційного Суду України строком на 1 рік 3 місяці 27 днів є єдиним можливим способом виправлення свавілля, яке допустив відповідач, що неодноразово встановлено судовими рішеннями Верховного Суду, які набрали законної сили, і не зачіпає права інших осіб, оскільки наразі залишаються вакантними посади суддів Конституційного Суду України за квотою відповідача, на одну з яких він може бути призначеним. Зазначає також, що аналіз положень Конституції України щодо механізмів призначення та строку повноважень судді Конституційного Суду України та народного депутата України свідчить про суттєві відмінності, які унеможливлюють застосування аналогії, як це зробив суд першої інстанції.
Насамкінець щодо цього зазначає, що суд першої інстанції припустився неправильного застосування норми матеріального права, оскільки застосував до спірних правовідносин щодо поновлення прав незаконно відстороненого судді Конституційного Суду України аналогію з народними депутатами України замість застосування положень Закону № 2136-VIII.
23. Відповідач і третя особа правом подати відзив на апеляційну скаргу позивача не скористались. 
ПОЗИЦІЯ ВЕЛИКОЇ ПАЛАТИ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Релевантні джерела права й акти їх застосування. Оцінка висновків суду, рішення якого переглядається, та аргументів учасників справи
24. Згідно із частиною першою статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
25. За правилами частини першої статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом, зокрема, визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень.
26. Частинами першою та другою статті 55 Конституції України встановлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
27. Особливості провадження в цій категорії справ визначені статтею 266 КАС України, частиною п`ятою якої встановлено, що судом апеляційної інстанції в цій категорії справ є Велика Палата Верховного Суду.
28. Згідно з пунктом 2 частини четвертої статті 266 КАС України Верховний Суд за наслідками розгляду справи може, зокрема, визнати дії чи бездіяльність Президента України протиправними, зобов`язати Президента України вчинити певні дії.
29.  ОСОБА_1 звернувся до суду з позовними вимогами до Президента України, уважаючи протиправною бездіяльність останнього щодо розгляду його заяви про видання указу про відновлення дев`ятирічного строку перебування та поновлення його на посаді судді Конституційного Суду України, оскільки переконаний, що після визнання протиправними та нечинними в судовому порядку указів № 607/2020, № 79/2021 та № 124/2021 відповідач був зобов`язаний задовольнити його звернення, а відтак особисто підписати відповідь на таке його звернення.
30. Отже, відповідаючи на порушені в апеляційній скарзі питання, насамперед слід з`ясувати, чи зобов`язаний Президент України за встановлених у справі обставин видати указ про відновлення дев`ятирічного строку перебування та поновлення позивача на посаді судді Конституційного Суду України.
31. Правовий статус Президента України визначено в Конституцією України.
32. Так, статтею 102 Конституції України передбачено, що Президент України є главою держави і виступає від її імені, є гарантом державного суверенітету, територіальної цілісності України, додержання Конституції України, прав і свобод людини і громадянина.
33. Повноваження Президента України закріплені статтею 106 Конституції України, і вони є вичерпними.
34. Зокрема, у пункті 22 частини першої в статті 106 Конституції України визначено повноваження Президента України щодо формування складу Конституційного Суду України та вказано, що Президент України призначає на посади третину складу Конституційного Суду України. Зазначена норма кореспондується з нормами статті 148 Конституції України та частини другої статті 9 Закону № 2136-VIII.
35. За змістом частини третьої статті 106 Основного Закону України Президент України на основі та на виконання (знову-таки) як Конституції, так і законів України видає укази і розпорядження, які є обов`язковими до виконання на території України.
36. Отже, права Президента України, його свобода розсуду та можливість діяти певним чином визначені у статті 106 Конституції України, з пункту 31 частини першої якої можна зрозуміти, що Президент України здійснює інші повноваження, визначені Конституцією України (реалізація яких вимагатиме уточнення та конкретизації їхнього змісту на рівні положень законів України).
37. Таку правову позицію Велика Палата Верховного Суду сформулювала в постанові від 2 березня 2023 року у справі № 9901/61/20.
38. Варто також зауважити, що Законом № 2136-VIII визначено лише повноваження Президента України щодо призначення шести суддів зі складу Конституційного Суду України та порядок відбору кандидатів на посаду судді Конституційного Суду України, інших повноважень Президента України, зокрема й щодо відновлення дев`ятирічного строку перебування та поновлення особи на посаді судді Конституційного Суду України, цим Законом не передбачено.
39. У пункті 3.5 Рішення від 13 червня 2019 року № 5-р/2019 Конституційний Суд України наголосив, що він неодноразово вказував у своїх рішеннях, що повноваження Президента України визначаються виключно Основним Законом України і не можуть бути розширені законом або іншим нормативно-правовим актом. Так, у Рішенні від 7 квітня 2004 року № 9-рп/2004 зазначено, що повноваження Президента України, як і повноваження Верховної Ради України, визначаються Конституцією України; у Рішенні від 25 грудня 2003 року № 22- рп/2003 - що повноваження Президента України закріплені лише на конституційному рівні; у Рішенні від 10 квітня 2003 року № 7-рп/2003 - що повноваження Президента України вичерпно визначені Конституцією України, а це унеможливлює прийняття законів, які встановлювали б інші його повноваження (права та обов`язки). Цієї юридичної позиції Конституційний Суд України дотримувався в багатьох інших своїх рішеннях, зокрема від 16 травня 2007 року № 1-рп/2007, від 8 липня 2008 року № 14-рп/2008, від 2 жовтня 2008 року № 19-рп/2008, від 8 жовтня 2008 року № 21-рп/2008, від 7 липня 2009 року № 17- рп/2009, від 15 вересня 2009 року № 21-рп/2009, від 17 грудня 2009 року № 32-рп/2009, від 10 червня 2010 року № 16-рп/2010.
40. Як вже підкреслювала Велика Палата Верховного Суду в постанові від 19 жовтня 2023 року у справі № 9901/96/21, Конституція України та Закон № 2136-VIII не містять положень, відповідно до яких Президент України уповноважений ухвалювати будь-які рішення, пов`язані із проходженням особами публічної служби на посаді судді Конституційного Суду України, окрім, власне, рішення про призначення шести суддів зі складу Конституційного Суду України.
41. У зазначеній постанові Велика Палата Верховного Суду також зауважила, що попри наявність у Президента України повноважень щодо видання указів з тих питань, які він вирішує, такі укази повинні видаватися в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законодавством України.
42. З урахуванням наведеного Велика Палата Верховного Суду висновує, що видання указу про відновлення дев`ятирічного строку перебування та поновлення особи на посаді судді Конституційного Суду України не є способом реалізації повноважень Президента України, оскільки за Конституцією України він наділений виключно повноваженнями саме призначити шість суддів зі складу Конституційного Суду України. 
43. Більше того, як правильно зазначив суд першої інстанції у рішенні, що переглядається, стаття 148 Конституції України (частина шоста) та стаття 16 
Закону № 2136-VIII чітко встановлюють, що суддя Конституційного Суду України призначається на дев`ять років без права бути призначеним повторно. Тобто строк повноважень судді Конституційного Суду України є фіксованим та становить дев`ять років. 
44. Закінчення зазначеного дев`ятирічного строку є юридичним фактом, що настає автоматично і не потребує додаткового акта для його констатації, а також не допускає можливості його відновлення після спливу, незалежно від причин, з яких мало місце переривання виконання особою повноважень судді Конституційного Суду України.
45. Велика Палата Верховного Суду, як і суд першої інстанції, враховує, що позивач був позбавлений можливості виконувати повноваження судді Конституційного Суду України унаслідок видання відповідачем указів № 607/2020, № 79/2021 та № 9901/43/21, які в судовому порядку були визнані протиправними, та поряд із цим погоджується з висновком суду першої інстанції, що з огляду на обставину закінчення дев`ятирічного строку, на який позивач був призначений на посаду судді Конституційного Суду України, поновлення його на цій посаді є неможливим.
46. У цьому контексті суд першої інстанції цілком слушно зазначив, що адміністративний суд захищає порушене право способом, що відповідає закону, та не може зобов`язувати суб`єкта владних повноважень вчиняти дії та/або видавати акти, що не передбачені його повноваженнями. Оскільки Конституція України не наділяє Президента України повноваженнями щодо поновлення повноважень судді Конституційного Суду України, в тому числі і шляхом відновлення строків повноважень, то вимога позивача щодо зобов`язання Президента України видати відповідний указ не може бути задоволена адміністративним судом як така, що не ґрунтується на законі.
47. Щодо обов`язку відповідача особисто підписати відповідь на звернення позивача Велика Палата Верховного Суду зазначає таке.
48. Згідно із частиною першою статті 1 Закону № 393/96-ВР громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, медіа, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.
49. За змістом статті 3 Закону № 393/96-ВР під зверненнями громадян слід розуміти викладені в письмовій або усній формі пропозиції (зауваження), заяви (клопотання) і скарги.
Так, у розумінні цієї статті заява (клопотання) - це звернення громадян із проханням про сприяння реалізації закріплених Конституцією та чинним законодавством їх прав та інтересів або повідомлення про порушення чинного законодавства чи недоліки в діяльності підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, народних депутатів України, депутатів місцевих рад, посадових осіб, а також висловлення думки щодо поліпшення їх діяльності. Клопотання - письмове звернення з проханням про визнання за особою відповідного статусу, прав чи свобод тощо.
50. Звернення, оформлені належним чином і подані в установленому порядку, підлягають обов`язковому прийняттю та розгляду (частина перша статті 7 
Закону № 393/96-ВР).
51. Відповідно до частин першої, третьої та четвертої статті 15 Закону № 393/96-ВР органи державної влади, місцевого самоврядування та їх посадові особи, керівники та посадові особи підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об`єднань громадян, до повноважень яких належить розгляд заяв (клопотань), зобов`язані об`єктивно і вчасно розглядати їх, перевіряти викладені в них факти, приймати рішення відповідно до чинного законодавства і забезпечувати їх виконання, повідомляти громадян про наслідки розгляду заяв (клопотань).
Відповідь за результатами розгляду заяв (клопотань) в обов`язковому порядку дається тим органом, який отримав ці заяви і до компетенції якого входить вирішення порушених у заявах (клопотаннях) питань, за підписом керівника або особи, яка виконує його обов`язки.
Рішення про відмову в задоволенні вимог, викладених у заяві (клопотанні), доводиться до відома громадянина в письмовій формі з посиланням на Закон і викладенням мотивів відмови, а також із роз`ясненням порядку оскарження прийнятого рішення.
52. Частиною першою статті 19 Закону № 393/96-ВР також передбачено, що органи державної влади і місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації незалежно від форм власності, об`єднання громадян, медіа, їх керівники та інші посадові особи в межах своїх повноважень зобов`язані, зокрема: об`єктивно, всебічно і вчасно перевіряти заяви чи скарги; письмово повідомляти громадянина про результати перевірки заяви чи скарги і суть прийнятого рішення.
53. Згідно із частиною другою статті 19 Закону № 393/96-ВР у разі необхідності та за наявності можливостей розгляд звернень громадян покладається на посадову особу чи підрозділ службового апарату, спеціально уповноважені здійснювати цю роботу, в межах бюджетних асигнувань. Це положення не скасовує вимоги абзацу дев`ятого частини першої цієї статті [не допускати безпідставної передачі розгляду заяв чи скарг іншим органам].
54. Указом Президента України від 20 червня 2019 року № 417/2019 «Питання забезпечення діяльності Президента України» утворений Офіс Президента України шляхом реорганізації та скорочення чисельності працівників Адміністрації Президента України.
55. Згодом Указом від 25 червня 2019 року Президент України затвердив Положення № 436/2019), згідно з пунктом 3 якого основними завданнями Офісу Президента України є організаційне, правове, консультативне, інформаційне, експертно-аналітичне та інше забезпечення здійснення Президентом України визначених Конституцією України повноважень.
56. Так, підпунктом 22 пункту 4 Положення № 436/2019 встановлено, що Офіс Президента України відповідно до покладених на нього завдань організовує, зокрема, розгляд звернень громадян, а також звернень органів місцевого самоврядування, політичних партій та громадських об`єднань (у тому числі професійних спілок), підприємств, установ, організацій, здійснює облік і аналіз таких звернень, на основі аналізу звернень розробляє та подає Президентові України пропозиції щодо розв`язання порушених у них проблем.
57. Таким чином, розгляд звернень громадян Президент України поклав на свій допоміжний орган - Офіс Президента України, що узгоджується з положеннями частини другої статті 19 Закону № 393/96-ВР. 
58. Аналогічні висновки щодо застосування статті 19 Закону № 393/96-ВР та підпункту 22 пункту 4 Положення № 436/2019 Велика Палата Верховного Суду вже викладала у постанові від 26 вересня 2024 року у справі № 990/167/24.
59. З огляду на зазначене Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що за обставинами цієї справи заяву позивача про поновлення його на посаді судді Конституційного Суду України з відновленням строку його перебування на цій посаді на термін, що залишався перед його незаконним відстороненням від посади, Президент України хоча й опосередковано, через свій Офіс, розглянув та надав на неї відповідь, а отже, не допустив протиправної бездіяльності щодо розгляду звернення позивача в частині його неналежного розгляду.
60. У контексті мотивів позовної заяви та апеляційної скарги слід зауважити, що Конституція України та Закон № 393/96-ВР не встановлюють для Президента України обов`язок особисто розглядати звернення громадянин (зокрема і заяви) та повідомляти їх про результати розгляду цих звернень.
61. Отже, переконання позивача про наявність у Президента України обов`язку особисто підписати відповідь на його заяву, з огляду на викладені вище у цій постанові висновки, не доводить порушення відповідачем прав позивача у спірних правовідносинах.
62. Реагуючи на доводи апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції приписів частини другої статті 9 КАС України, Велика Палата Верховного Суду зазначає таке.
63. Згадана норма процесуального закону передбачає, що суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
64. Аналіз цієї норми дозволяє дійти висновку, що адміністративний суд має право (не обов`язок) вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів особи, протиправність порушення яких з боку суб`єктів владних повноважень суд встановив за наслідком розгляду справи в межах позовних вимог. 
65. Водночас правом визначити предмет спору та зміст позовних вимог наділений лише позивач.
66. За змістом позовної заяви та апеляційної скарги вимоги позивача фактично спрямовані на зобов`язання Президента України прийняти рішення за наслідком розгляду його заяви - видати указ про відновлення дев`ятирічного строку перебування та поновлення позивача на посаді судді Конституційного Суду України строком на 1 рік 3 місяці 27 днів, оскільки, з погляду позивача, після визнання протиправними та нечинними в судовому порядку указів № 607/2020, № 79/2021 та № 124/2021 відповідач був зобов`язаний задовольнити його звернення.
67. Велика Палата Верховного Суду у своїх постановах неодноразово зазначала, що протиправну бездіяльність суб`єкта владних повноважень слід розуміти як зовнішню форму поведінки (діяння) цього органу, що полягає (проявляється) у неприйнятті рішення чи у нездійсненні юридично значимих й обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними і реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені. 
68. У цій справі Велика Палата Верховного Суду, як і суд першої інстанції, не встановила, що у межах спірних правовідносинах відповідач допустив протиправну бездіяльність щодо розгляду звернення позивача, водночас правомірність указів № 607/2020, № 79/2021 та № 124/2021 не є предметом спору в цій справі.  
69. Отже, оскільки суд першої інстанції, розглянувши цю справу, відмовив у задоволенні позовної вимоги про визнання протиправною бездіяльності відповідача з розгляду заяви про видання указу Президента України про відновлення дев`ятирічного строку перебування та поновлення позивача на посаді судді Конституційного Суду України, то й не мав підстав застосовувати приписи частини другої статті 9 КАС України. 
70. Ураховуючи викладене, Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову.
71. Оцінивши обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів, які позивач навів у своїй апеляційній скарзі, Велика Палата Верховного Суду висновує, що суд першої інстанції повно та всебічно встановив обставини справи, що мають значення для її вирішення, і дійшов правильного висновку про те, що підстав для задоволення позову немає.
72. Проаналізовані вище міркування і твердження позивача в апеляційній скарзі не спростовують правильності правових висновків суду першої інстанції, викладених в оскаржуваному рішенні.
73. Інші наведені в апеляційній скарзі доводи також не спростовують правильності правових висновків суду першої інстанції, а тому їх докладний аналіз не є доцільним.
Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги
74. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
75. На підставі частини першої статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
76. Оскільки суд першої інстанції розглянув справу з дотриманням вимог матеріального та процесуального права, а наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують викладених у судовому рішенні цього суду висновків, то апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
77. Згідно із частиною шостою статті 139 КАС України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.
78. Оскільки Велика Палата Верховного Суду не змінює судове рішення та не ухвалює нове, то і розподіл судових витрат не здійснює.
Керуючись статтями 266, 308, 311, 315, 316, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, Велика Палата Верховного Суду

ПОСТАНОВИЛА:
1. Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
2. Рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 19 серпня 2025 року у справі № 990/191/24 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Президента України Зеленського Володимира Олександровича, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Конституційний Суд України, про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Суддя-доповідач			Н. В. Шевцова	
Судді: 	О. О. Банасько		О. В. Кривенда	
	О. В. Білоконь		С. Ю. Мартєв	
	І. А. Воробйова		К. М. Пільков	
	О. А. Губська		С. О. Погрібний	
	А. А. Ємець		Н. С. Стефанів	
	Л. Ю. Кишакевич		Т. Г. Стрелець	
	В. В. Король		І. В. Ткач	
	С. І. Кравченко