ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 554/8047/23  Номер провадження 22-ц/814/2319/25	Головуючий у 1-й інстанції Тімошенко Н.В.  Доповідач ап. інст. Одринська Т. В.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 грудня 2025 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Головуючого судді Одринської Т.В.,
суддів Панченка О.О., Пікуля В.П., 
за участю секретаря Сальної Н.О., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтава цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя та встановлення порядку користування спільним майном подружжя
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 26 лютого 2025 року,
В С Т А Н О В И В :
У серпні 2023 року позивач звернувся до суду із вказаним позовом, у якому просив визнати за ним ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 житловою площею 31,1 кв. м., загальною площею 45,9 кв.м. , а за ОСОБА_2 на іншу 1/2 частку вказаної квартири.
Визначити порядок користування квартирою АДРЕСА_1 житловою площею 31,1 кв.м., загальною площею 45,9 кв. відповідно до якого виділити в його користування житлову кімнату (6) площею ношею 13,9 кв., у користування ОСОБА_2 житлову кімнату (5) площею 17.2 кв.м., в загальному користування залишити коридор (1) площею 4,9 кв.м., кухню (4) площею 6.2 кв.м, вбиральню (2) площею 1 кв.м, ванну кімнату (3) площею 1.9 кв.м. 
В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що сторони з 30.04.2004 року по 16.10.2012 року перебували у шлюбі.
В період шлюбу придбана квартира АДРЕСА_1 . Договір купівлі- продажу оформлено на відповідачку з його згоди, що визначено умовами договору.
Рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 23 липня 2015 року у цивільній справі №554/12806/15- за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про визнання договору недійсним та усунення перешкод у користуванні шляхом виселення, позивачем було сплачено його доньці від першого шлюбу - ОСОБА_3 34560 грн. витрат, понесених нею на ремонт спільної з Відповідачем квартири.
Вважає зазначену квартиру спільним сумісним майном, набутим подружжям у шлюбі, і він не втратив право власності на неї після розірвання шлюбу в силу вимог статей 319, 321 ЦК України.
Посилається на те, що після повномасштабного вторгнення він тривалий час постійно проживав в спірній квартирі.
Проте, дізнався від спільних з відповідачкою знайомих, що остання шукає покупців на дану квартиру, без отримання його згоди, таким чином дізнався про порушення своїх прав співвласника спірної квартири.
Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 26 лютого 2025 року у задоволенні позову відмовлено, у зв`язку із пропуском позивачем трирічного строку на звернення до суду із позовом.
Не погодившись із вказаним рішенням, його в апеляційному порядку оскаржив ОСОБА_1 , просив скасувати рішення та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.
В обгрунтування апеляційної скарги вказував, що спірна квартира була придбана 01.07.2011, під час перебування сторін у шлюбі, тому спірна квартира є спільною сумісною власністю подружжя та належить чоловікові і дружині в рівних частках з моменту її придбання.
Вказував, що спірна квартира не втратила статусу спільної власності, спір про поділ спільного майна подружжя між ним та відповідачкою не вирішено.
Зазначав, що матеріалами справи підтверджується що відповідач чинить йому перешкоди у володінні та користуванні спірною квартирою саме з літа 2023 року.
Також зазначав, що жодних доказів, які б підтверджували що з 2016 року відповідач перешкоджала йому користуватися спірною квартирою ОСОБА_2 не надала і вони не встановлені судом.
Вважає, що суд першої інстанції при вирішення справи неправильно встановив дату початку перебігу сроку позовної давності, дійшов безпідставного висновку про те, що відлік позовної давності слід відраховувати з 2016 року.
Від ОСОБА_2 надійшов відзив, у якому просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення – без змін.
В обгрунтування відзиву вказувала, що спір про поділ спільного майна подружжя між нею та позивачем вирішено у 2018 році рішенням Апеляційного суду Київської області від 31.01.2018. Вказане рішення суду є чинним.
Вважає, що подання позивачем позовної заяви про поділ майна подружжя у липні 2012 року, свідчить про початок перебігу строку позовної давності.
Зазначала, що позивач не надав до суду належних доказів, які б підтверджували обставини, що саме в 2023 році він нібито дізнався про порушення свого права на частку в спільному майні.
Також зазначено, що судом першої інстанції було ухвалено судове рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вона підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.
Матеріалами справи встановлено, що відповідно до свідоцтва про одруження НОМЕР_1 ОСОБА_1 та ОСОБА_4 одружились 30 квітня 2004 року.
Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 16.10.2012 було розірвано шлюб між ОСОБА_1 до ОСОБА_2 .
У період шлюбу було придбано квартиру АДРЕСА_1 , що підтверджується договором купівлі-продажу від 01.07.2011, посвідченим приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Колотіловим О.М. за реєстровим № 3291.
Договір купівлі-продажу оформлено на ОСОБА_2 зі згоди позивача.
Витягом про державну реєстрацію прав № 30769168 від 27.07.2011 року, виданим Приватним підприємством «Полтавське бюро технічної інвентаризації «Інвентаризатор» підтверджується реєстрація права власності на квартиру за ОСОБА_2 .
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач  пропустив строк позовної давності для звернення до суду за захистом своїх прав.
Колегія суддів не може погодитись із таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 Сімейного кодексу України).
Відповідно до статті 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.
Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплене у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України)).
Відповідно до частин першої, другої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.
Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або в позасудовому порядку.
Згідно з частинами першою, другою статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.
Стаття 60 СК України містить норму про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними за час шлюбу. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі у судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).
Отже, на майно, набуте за час шлюбу, поширюється презумпція права спільної сумісної власності подружжя, а визнання такого майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка потребує доведення.
Згідно з частинами першою, п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень. Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач, є підставою для відмови у позові, а в разі, якщо на тому наполягає відповідач, - для відхилення його заперечень проти позову. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційний суд не встановив, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.
Суть поділу майна полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При ухваленні рішення суд має керуватися обставинами, що мають істотне значення, якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, в зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначенням переліку об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення вартості.
Згідно з частинами другою і третьою статті 372 ЦК України в разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.
Вирішуючи спори між подружжям про поділ майна, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.
У постанові Верховного Суду від 22 січня 2020 року у справі № 711/2302/18 викладений загальний правовий висновок про те, що статтями 60, 70 СК України, статтею 368 ЦК України передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбане під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпції належності його до спільної сумісної власності подружжя. 
Апеляційним судом встановлено, що у період шлюбу сторонами було придбано квартиру АДРЕСА_1 , що підтверджується договором купівлі-продажу від 01.07. 2011 року.
Встановлено, що спірна квартира придбавалась у кредит і після розірвання шлюбу відповідачка продовжувала самостійно виконувати свої зобов`язання за кредитним договором.
Так, у період з 16.10.2012 (з моменту розірвання шлюбу з позивачем) до 08.07.2014 відповідачкою було сплачено грошові кошти на користь ПАТ «Укрсоцбанк», банківська установа, в якій був отриманий кредит для придбання квартири, в розмірі 62933,00 грн, що підтверджується наданими нею квитанціями.
Таким чином, після розірвання шлюбу відповідачкою особисто було сплачено за 1/4 частини загальної вартості квартири, за яку її було придбано, а тому ця частині є її особистою власністю.
При цьому, ОСОБА_2 належними та допустимими доказами презумпцію спільності частини майна не спростувала, тому спірне майно підлягає поділу.
Так встановлено, що спірна квартира має загальну площу 45,9 кв.м., 1/4 частка квартири є особистою приватною власністю ОСОБА_2 , 3/4 частки квартири є спільною сумісною власністю подружжя.
Ураховуючи принцип рівності часток, необхідно поділити між подружжям частки спірної квартири по у рівних частинах — по 3/8 частки кожному.
За таких обставин, у результаті поділу права власності на квартиру необхідно розподілити частки наступним чином –  ОСОБА_2 належить 5/8 часток квартири (1/4 особиста + 3/8 від поділу), ОСОБА_1 належить 3/8 часток квартири.
Щодо вимоги про встановлення користування квартирою, колегія суддів зазначає наступне.
Згідно зі ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. (частини 1-3 вказаної статті)
Обгрунтовуючи позовні вимоги, позивач вказував на те, що відповідачка чинить йому перешкоди у володінні та користуванні спірною квартирою.
Таким чином, домовленості щодо користування спільною квартирою між сторонами не досягнуто.
Запропонований позивачем варіант користування сторонами квартирою, відповідає розміру ідеальних часток кожного із сторін у спільній квартирі. Обгрунтованих заперечень щодо такого порядку користування квартирою відповідач не наводила під час розгляду справи у суді першої інстанції та у відзиві на апеляційну скаргу.
Таким чином, заявлена вимога щодо визначення порядку користування квартирою АДРЕСА_1 підлягає задоволенню та забезпечить право позивача на користування квартирою, як співвласника.
Згідно із статтею 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю в три роки (частина перша статті 257 ЦК України).
Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок (статті 253 ЦК України).
Загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 261 ЦК України, встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
Відповідно до положень статті 72 СК України позовна давність не застосовується до вимог про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, якщо шлюб між ними не розірвано.
До вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки.
Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.
Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності (постанова Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року в справі № 6-258цс15).
Отже, початок перебігу позовної давності у справах про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу реєстрації актів цивільного стану (статті 106, 107 СК України) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (статті 109, 110 СК України), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (частина друга статті 72 СК України), тобто з моменту виникнення спору між ними.
Аналогічних за змістом правових висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 04 липня 2018 року у справі № 584/1319/16-ц (провадження № 61-19445св18), від 06 листопада 2019 року у справі № 203/304/17 (провадження № 61-5400св19), від 13 лютого 2020 у справі № 320/3072/18 (провадження №61-5819св19), від 13 липня 2020 року у справі № 570/4234/16-ц (провадження №61-15213св19), від 24 лютого 2021 року у справі № 303/6365/17 (провадження № 61-13857св19), від 11 жовтня 2023 року у справі № 359/6727/21 (провадження № 61-13181св23), від 29 квітня 2024 року у справі № 522/3192/21 (провадження № 61-8094св23), від 02 серпня 2024 року у справі № 289/2115/21 (провадження № 61-15879св23).
Суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про застосування строку позовної давності. Як вбачається з матеріалів справи, спір про поділ спільного майна сторони вирішували у судовому порядку протягом тривалого часу. Але питання щодо поділу даної квартири у судовому порядку сторонами не ставилось, що свідчить про наявність домовленостей між сторонами щодо її користування.
Позивач посилається на те, що він мав можливість весь цей час вільно користуватись спірною квартирою, що не спростовано відповідачем.
Враховуючи, що відповідно до ст.261 ЦК України, особа має право звернутись за захистом свого порушеного права з моменту коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, підстав для застосування наслідків пропуску строку позовної давності немає.
Відповідно до статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги є обгрунтованими, а вимоги апеляційної скарги підлягають до часткового задоволення. 
Відповідно до частини 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
За подання позову сплаті підлягав судовий збір у розмірі 4739,60 грн, а за подання апеляційної скарги у розмірі 7109, 40 грн.
Позовна вимога майнового характеру задоволена 75%, а вимога немайнового характеру у повному обсязі.
Таким чином з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір за подання позову у розмірі 3823,10 грн, а за подання апеляційної скарги у розмірі 5734,65 грн., а разом 9557,75 грн.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 383, апеляційний суд 
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – задовольнити частково.
Рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 26 лютого 2025 року – скасувати. Ухвалити нове.
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя та встановлення порядку користування спільним майном подружжя – задовольнити частково.
Визнати за ОСОБА_1 право власності на 3/8 частки квартири АДРЕСА_1 житловою площею 31,1 кв. м., загальною площею 45,9 кв.м. 
Визнати за ОСОБА_2 право власності на 5/8 частки квартири АДРЕСА_1 житловою площею 31,1 кв. м., загальною площею 45,9 кв.м.
Визначити порядок користування квартирою АДРЕСА_1 житловою площею 31,1 кв.м., загальною площею 45,9 кв.м. відповідно до якого виділити в користування ОСОБА_1 житлову кімнату (6) площею ношею 13,9 кв.м, у користування ОСОБА_2 житлову кімнату (5) площею 17.2 кв.м., в загальному користування залишити коридор (1) площею 4,9 кв.м., кухню (4) площею 6.2 кв.м, вбиральню (2) площею 1 кв.м, ванну кімнату (3) площею 1.9 кв.м.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір у розмірі 9557,75 грн.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня її проголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.
Якщо в судовому засіданні оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий    Т.В. Одринська 

Судді       О.О. Панченко

В.П. Пікуль