КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

Апеляційне провадження: Доповідач - Кафідова О.В.
22-ц/824/1255/2026 

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 755/3389/25

15 січня 2026 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Кафідової О.В.
суддів - Оніщука М.І.
- Шебуєвої В.А.
при секретарі - Тітковій І.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Кононенка Олега Івановича на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 20 травня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Савлук Т.В., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, про визнання договору дарування недійсним та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, -
в с т а н о в и в:
У лютому 2025 року ОСОБА_1 звернувся до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації в якому просив суд визнати недійсним договір дарування від 15 лютого 2017 року, серія та номер 927, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Козаєвою Н.М. та скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, номер запису про право власності 19034346 від 15 лютого 2017 року о 17:34:45, яке винесено приватним нотаріусом Козаєвою Н.М., Київського міського нотаріального округу про право власності на квартиру АДРЕСА_1 , загальна площа (кв.м):155,5, житлова площа (кв.м):89,5, за ОСОБА_3 .
15 травня 2025 року  ОСОБА_1 звернувся до Дніпровського районного суду м. Києва з заявою про забезпечення позову.
В обґрунтування заявлених вимог зазначав, що невжиття заходів забезпечення позову може перешкоджати або взагалі зробити неможливим виконання рішення суду, оскільки нерухоме майно належить відповідачу ОСОБА_3 . 
Звертає увагу на те, що в день укладення договору дарування нотаріусу було надано довідку ОСББ «Магнат», яка містила недостовірну інформацію. Дітей позивача було знято з реєстрації проживання без будь- якої згоди позивача з невідомих позивачу підстав.
Зазначає, що обраний заявником вид забезпечення позову не спрямований на порушення прав відповідача, а лише спрямований для збереження немайнових та майнових прав позивача на період розгляду справи. 
З огляду на вище викладене, просив суд з метою забезпечення позову накласти заборону на проведення будь-яких реєстраційних дій з приводу відчуження нерухомого майна, а саме - квартири АДРЕСА_1 , яка належить на праві власності ОСОБА_3 , з внесенням такої заборони до реєстру прав власності на нерухоме майно державного реєстру Іпотек, єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна.
Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 20 травня 2025 року відмовлено в задоволенні заяви представника позивача - адвоката Кононенко О.І. про забезпечення позову, яка подана до суду 15 травня 2025 року, зареєстрована в канцелярії суду за вх. №27702.
Не погоджуючись з такою ухвалою суду першої інстанції, 10 червня 2025 року представник позивача ОСОБА_1 адвокат Кононенко О.І. подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу про забезпечення позову та забезпечити позов.
Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що ухвала суду першої інстанції постановлена з порушенням норм матеріального та процесуального права.
Зазначає, що позивачем заявлена вимога майнового характеру, оскільки ціна даного позову становить 395 127 грн.
Вказує на те, що похідною позовною вимогою в даному випадку є скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, номер запису про право власності 19034346 від 15.02.2017 о 17:34:45, про право власності на спірну квартиру.
Звертає увагу на те, що позивач в позові зазначав, скасування судом державної реєстрації речових прав на нерухоме майно має наслідком повернення у стан, що існував до відповідної державної реєстрації та відповідач ОСОБА_3 цілком ймовірно може зробити відчуження вищевказаної квартири на користь третіх осіб, у випадку якщо відповідач вчинить такі дії то власником вищевказаного нерухомого майна стане вже інша (третя) особа. В цьому випадку, позивач буде змушений подавати до суду вже іншу позовну заяву, а саме про витребування майна з чужого незаконного володіння (віндикаційний позов).
12 вересня 2025 року до Київського апеляційного суду від представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Тоцьк А.О. надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому представник зазначав, що доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, а тому відсутні підстави для її задоволення.
В судове засідання з`явився відповідач ОСОБА_2 та її представник адвокат Поночевна А.О. які проти доводів апеляційної скарги заперечували. 
Представник позивача в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся засобами електронного зв`язку. Відповідно до звіту про доставку вихідної кореспонденції Київського апеляційного суду, поштова кореспонденція була отримала 18.12.2025.
Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялась засобами поштового зв`язку. 13 січня 2026 року до Київського апеляційного суду поштова кореспонденція повернулась до суду без вручення, причина «адресат відсутній».
Третя особа Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлились засобами електронного зв`язку. Відповідно до звіту про доставку вихідної кореспонденції Київського апеляційного суду, поштова кореспонденція була доставдена 18.12.2025.
З огляду на вище викладене колегія суддів вважає за можливе розглядати справу за відсутності не з`явившихся сторін.
Заслухавши доповідь судді Кафідової О.В., обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відмовляючи у задоволенні заяви про забезпечення позову, суд першої інстанції посилався на те, що оскільки позивачем заявлена вимога немайнового характеру - оспорювання договору дарування нерухомого майна без застосування наслідків недійсності договору (реституції), відсутні підстави для задоволення заяви про забезпечення позову у спосіб обраний позивачем шляхом заборони будь-яким суб`єктам (публічного, приватного права), які здійснюють повноваження в сфері державної реєстрації прав, пов`язані з реєстрацією права власності, оскільки такі заходи спрямовані на обмеження прав, свобод та інтересів невизначеного кола осіб, що може призвести до порушення прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками цього судового процесу.
З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів погодитись не може з огляду на наступне.
Правова природа та загальні принципи щодо забезпечення позову закріплені в Главі 10 ЦПК.
Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.
Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
У частині 1 ст.150 ЦПК України закріплено види забезпечення позову.
Верховний Суд у постановах від 31 липня 2024 року в справі №623/2015/21, від 29 липня 2024 року в справі №761/80/23, від 15 липня 2024 року в справі №361/5905/23 виснував, що метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.
Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).
При цьому при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника, щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності доводів заявника щодо забезпечення позову; збалансованості інтересів сторін; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимогти, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; ймовірність утруднення виконання або невиконання рішення в разі невжиття таких заходів.
Відповідно до ч.3 ст.150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.
Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.
Ці обставини є істотними і необхідними для забезпечення позову.
Інститут забезпечення позову являє собою сукупність встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.
Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог.
Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.
Цивільний процесуальний закон не зобов`язує при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову.
Згідно з п.п.1, 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише у разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до даних дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб, чи учасників процесу.
Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
У постанові від 24 квітня 2024 року в справі №754/5683/22 Велика Палата Верховного Суду виснувала, що з 15 грудня 2017 року законодавець серед передумов забезпечення позову визначає можливий вплив невжиття заходів забезпечення позову не тільки на виконання рішення суду, а й на можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Тлумачення наведених норм процесуального права дає підстави для висновку, що можливість забезпечення судом позову не пов`язується з тим, чи підлягає рішення суду, ухвалене по суті спору, примусовому виконанню.
Цивільний процесуальний закон не забороняє вживати заходи забезпечення позову в справі, рішення в якій не підлягає примусовому виконанню, якщо забезпечення позову сприятиме ефективному захисту порушених прав позивача. І навпаки, якщо рішення в справі підлягатиме примусовому виконанню, вжиття заходів забезпечення позову, зокрема накладення арешту на майно, не завжди може бути необхідним та співмірним із пред`явленими вимогами позову і відповідати характеру порушеного права позивача.
Тому Велика Палата Верховного Суду констатувала, що як характер спору (майновий або немайновий), так і те, чи підлягає судове рішення в конкретній справі примусовому виконанню, не мають вирішального значення при дослідженні судом питання про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову. 
Ключовим є встановлення судом: 1) наявності спору між сторонами; 2) ризику незабезпечення ефективного захисту порушених прав позивача, який може проявлятися як через вплив на виконуваність рішення суду у конкретній справі, так і шляхом перешкоджання поновленню порушених чи оспорюваних прав позивача, за захистом яких він звернувся до суду; 3) співмірності обраного позивачем виду забезпечення позову з пред`явленими позовними вимогами; 4) дійсної мети звернення особи до суду з заявою про забезпечення позову, зокрема, чи не є таке звернення спрямованим на зловживання учасником справи своїми правами. Наявність або відсутність підстав для забезпечення позову суд вирішує в кожній конкретній справі з урахуванням установлених фактичних обставин такої справи та загальних передумов для вчинення відповідної процесуальної дії.
У справі №910/8298/21 Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду з посиланням на правовий висновок, сформульований у постанові Верховного Суду у складі суддів Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 16 серпня 2018 року у справі №910/1040/18, зазначив, що у випадку звернення особи до суду з позовними вимогами немайнового характеру, судове рішення у разі задоволення яких не вимагатиме примусового виконання, то в такому випадку має застосовуватися та досліджуватися така підстава вжиття заходів забезпечення позову, як достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду. Водночас у таких немайнових спорах має досліджуватися, чи не призведе невжиття заявленого заходу забезпечення позову до порушення вимоги щодо справедливого та ефективного захисту порушених прав, оскільки позивач не зможе їх захистити в межах одного судового провадження за його позовом без нових звернень до суд
Звертаючись до суду з позовом, позивач просив суд визнати недійсним, з моменту його укладання, договір дарування від 15 лютого 2017 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , квартири АДРЕСА_1 .
В обґрунтування вимог заяви про забезпечення позову, позивач зазначав, що відповідач, як титульний володілець спірного майна не позбавлений можливості, з метою, ускладнення виконання ухваленого у майбутньому рішення у даній справі, здійснити дії по відчуженню цього майна на користь третіх осіб, або ж вчинити дії по передачі цього майна в іпотеку або заставу, з огляду на що є підставою для звернення до суду із заявою про забезпечення такого позову, шляхом накладення заборони на проведення будь-яких реєстраційних дій з приводу відчуження нерухомого майна, а саме - квартири АДРЕСА_1 , з внесенням такої заборони до реєстру прав власності на нерухоме майно державного реєстру Іпотек, єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна.
Викладені обставини, враховуючи положення ст.151 ЦПК України є достатніми для обґрунтованого припущення позивача, що невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду у справі щодо задоволення позову 
Колегія суддів зауважує, що можливе наступне відчуження спірного майна перешкоджатиме ефективному захисту порушених прав позивача з огляду на те, що останній не зможе захистити свої права в межах одного судового провадження за його позовом без нових звернень до суду.
При цьому варто врахувати, що підтвердити за допомогою реально існуючих доказів подію, яка ймовірно настане або може настати в майбутньому, фактично неможливо, а тому наявність чи відсутність підстав для забезпечення позову оцінюються судом в залежності від кожного конкретного випадку, з урахуванням фактичних обставин справи і змісту позовних вимог.
Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів.
Європейський суд з прав людини у рішення від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.
Слід зазначити, що забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.
Вирішуючи заяву позивача про забезпечення позову, суд першої інстанції не оцінив обґрунтованість доводів заявника щодо необхідності вжиття заходів забезпечення позову, не дослідив усіх передбачених нормою процесуального права юридичних (доказових) фактів, наявність яких впливає на остаточний результат вирішення питання про забезпечення позову, а тому дійшов помилкового висновок про відмову в задоволенні заяви про забезпечення позову, який не ґрунтується на вимог цивільного процесуального законодавства.
З урахуванням вище викладеного колегія суддів приходить до висновку, про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування ухвали суду першої інстанції з ухваленням нового судового рішення про задоволення заяви позивача про забезпечення позову.
Керуючись ст.ст. 149, 150, 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд, -
у х в а л и в:
Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Кононенка Олега Івановича задовольнити.
Ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 20 травня 2025 рокускасувати та ухвалити нове судове рішення.
Заяву  ОСОБА_1 про забезпечення позову у цивільній справі за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, про визнання договору дарування недійсним та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень задовольнити.
Вжити заходи забезпечення позову шляхом заборони проводити будь-яких реєстраційних дій з приводу відчуження нерухомого майна, а саме - квартири АДРЕСА_1 , яка належить на праві власності ОСОБА_3 , на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, номер запису про право власності 19034346 від 15 лютого 2017 року о 17:34:45, що винесено приватним нотаріусом Козаєвою Наталією Миколаївною, Київський міський нотаріальний округ, м.Київ, з внесенням такої заборони до реєстру прав власності на нерухоме майно державного реєстру Іпотек, єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна.
Відомості про позивача: ОСОБА_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 .
Відомості про відповідача: ОСОБА_3 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 .
Строк пред`явлення постанови про забезпечення позову, що є виконавчим документом, до виконання три роки.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 19 січня 2026 року

Головуючий: Судді: