Справа № 448/43/25 Головуючий у 1 інстанції: Гіряк С.І. 
Провадження № 22-ц/811/2199/25 Доповідач в 2-й інстанції: Шеремета Н. О. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

21 січня 2026 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого: Шеремети Н.О.
суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника  ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , на рішення Мостиського районного суду Львівської області від 23 травня 2025 року,-

ВСТАНОВИВ:

в січні 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Споживчий Центр» звернулося до суду з позовом до  ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
В обгрунтування позоних вимог посилається на те, що що 17.07.2024 року між ТОВ «Споживчий Центр» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір (оферта) №17.07.2024-100000662. Відповідно до умов кредитного договору позичальнику надано кредит у розмірі 11000 грн., строком на 140 днів за процентною ставкою у розмірі 1 % за 1 день користування кредитом, яка застосовується протягом всього строку, на який надається кредит; денна процентна ставка становить 0, 87%; комісія, пов`язана з наданням кредиту 20% від суми кредиту, а саме 2200 грн.; а також відповідач зобов`язався оплатити неустойку згідно п.7.6 кредитного договору за час прострочення виконання зобов`язання. 17.07.2024 року відповідачем електронним цифровим підписом підписано Пропозицію про укладення кредитного договору (оферти), заявку на отримання кредиту, чим підтверджено укладення кредитного договору. Позивач виконав свої зобов`язання у повному обсязі, надавши в кредит 11000.00 грн., однак відповідач взяті на себе зобов`язання не виконав, отримані в кредит кошти у визначений строк не повернув, не сплатив проценти за користування кредитними коштами, нараховані комісію та пеню, у зв`язку з чим станом на 03.12.2024 року у відповідача утворилася заборгованість у розмірі 31654 грн. 98 коп., що складається із заборгованості по тілу кредиту у розмірі 11 000 грн., по процентах в розмірі 13 860 грн., комісії в розмірі 1 294 грн. 98 коп., неустойки в розмірі 5 500 грн., чим порушуються права та інтереси ТОВ «Споживчий центр». З наведених підстав просить стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Споживчий Центр» заборгованість за кредитним договором №17.07.2024-100000662 від 17.07.2024, у розмірі 31654 грн. 98 коп. та судові витрати.
Рішенням Мостиського районного суду Львівської області від 23 травня 2025 рокучастково задоволено позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» заборгованість за кредитним договором №17.07.2024-100000662 від 17.07.2024 в сумі 23954 грн. 00 коп. - тіло кредиту та 12954 грн. 98 коп. - заборгованість за нарахованими процентами.
Стягнуто ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» 1833 грн. 27 коп. судового збору.
В іншій частині позовних вимог відмовлено.
Рішення суду оскаржив представник  ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , в апеляційній скарзі покликається на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з невідповідністю висновків суду обставинам справи.
Апелянт стверджує, що позивач, обґрунтовуючи право вимоги у частині стягнення заборгованості за процентами, у тому числі їх розмір і порядок нарахуванн, посилався на довідку - розрахунок про стан заборгованості за кредитним договором №17.04.2024-100000662від 17.07.2024 року та графік платежів, який є частиною договору. Відповідно до графіку платежів, зазначеного в Заявці до цього кредитного договору розмір процентів за користування
кредитом становить 11 250,06 грн. У довідці-розрахунку зазначено, що заборгованість за процентами становить 13 860,00 грн. Такі документи є взаємосуперечливими, з яких не можливо встановити правильність нарахування відсотків.Позивач не надав суду розрахунок заборгованості, що унеможливлює зробити висновок, що ця заборгованість виникла внаслідок порушення відповідачем умов кредитного договору. Крім того, позивачем не надано виписки по кредитному рахунку, що є первинним документом та підтверджує наявність заборгованості за відсотками. Відтак, ТОВ «Споживчий центр» не доведено відповідність нарахованих відсотків за користування кредитом. Розрахунок заборгованості позивачем надано з пропуском строків, встановлених ЦПК України. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, суд зобов`язаний залишити без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом (ч.2 ст. 126 ЦПК України).З наведених підстав просить скасувати рішення Мостиського районного суду Львівської області від 23 травня 2025 року в частині задоволення позовних вимог про нарахування процентів у розмірі 12954,80 грн. та ухвалити нове рішення, яким відмовити повністю у задоволенні позовних вимог ТОВ «Споживчий центр» у частині стягнення процентів у розмірі 12 954, 80 грн.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на таке.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).
Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно з положеннями ч.ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч. 1 ст. 89 ЦПК України).
Рішення суду оскаржується апелянтом лише в частині стягнутих оскаржуваним рішенням суду процентів за користування кредитними коштами, а відтак законність та обгрунтованість рішення суду першої інстанції в іншій частині судом апеляційної інстанції не перевіряється. 
Задовольняючи частково позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр», суд першої інстанції виходив з того, що відповідач порушив умови кредитного договору, не повернув отримані в кредит кошти та не сплатив проценти за користування кредитними коштами, у зв`язку з чим у ОСОБА_1 виникла заборгованість у розмірі 23954.98 грн. розмір якої відповідачем, всупереч вимогам статті 81 ЦПК України, не спростовано належними та допустимими доказами, а відтак така підлягає стягненню з відповідача на користь ТОВ «Споживчий центр».
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на таке.
Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до ч. 2 ст. 530 ЦК України якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час.
Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Згідно зі ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.
Відповідно до ч.ч.1,3 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів, або іншим чином врегульовується порядок його використання сторонами.
Таким чином, будь-який вид договору, який укладається на підставі ЦК України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що відповідає письмовій формі правочину (ст. ст. 205, 207 ЦК України).
Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі №732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі №404/502/18, від 07 жовтня 2020 року №127/33824/19.
Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію», згідно ст. 3 якого електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
Відповідно до ч. 3 ст. 11 вказаного Закону електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.
Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього (ч.ч. 4, 5 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»).
Згідно з ч. 6 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.
Відповідно до ч. 8 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.
Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.
Положеннями ст. 12 вказаного Закону визначено, що якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Із системного аналізу положень вище вказаного законодавства вбачається, що з урахуванням особливостей вищевказаного договору, його укладання в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему можливе за допомогою електронного цифрового підпису позичальника лише за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами цього правочину.
В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно зі ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Відповідно до ч. 2 ст.1056 -1 ЦК України розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.
Згідно із ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.
Відповідно до ст. 612 цього Кодексу боржник вважається таким, що прострочив виконання зобов`язання, якщо він не приступив до його виконання або не виконав зобов`язання у строк, встановлений договором або законом.
Судом першої інстанції встановлено, що 17.07.2024 року між ТОВ «Споживчий Центр» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір (оферта) №17.07.2024-100000662 шляхом підписання пропозиції про укладення кредитного договору (акцепти) та заявки та паспорту споживчого кредиту, що є невід`ємною частиною кредитного договору.
Укладення кредитного договору та отримання ним на виконання умов договору кредитних коштів в сумі 11000.00 грн. відповідач не заперечує. 
Відповідно до умов цього договору позичальнику надано кредит у розмірі 11000,00 грн., строком на 140 днів за фіксованою незмінною процентною ставкою у розмірі 1 % за 1 день користування кредитом, яка застосовується протягом всього строку, на який надається кредит; денна процентна ставка 0, 87%; комісія, пов`язана з наданням кредиту 2200 грн.; неустойка 140 грн. за кожен день невиконання/неналежного виконання зобов`язання, орієнтовна загальна вартість кредиту за весь строк користування кредитом 24 450 грн.06 коп. (у т.ч. тіло кредиту, відсотки, комісії та інші платежі).
На виконання умов договору 17.07.2024 року відповідачу було надано кредитні кошти в розмірі 11 000 грн. шляхом перерахунку на платіжну карту відповідача НОМЕР_1 (номер транзакції в системі iPay.ua 455283333), що підтверджується довідкою ТОВ «Універсальні платіжні рішення» № 14-0601 від 06 січня 2025 року, і відповідачем не заперечується. 
Встановлено, що кредитний договір укладений в електронному вигляді, відповідно до Закону України «Про електронну комерцію».
Пропозиція про укладення кредитного договору (оферта) та Заявка, яка є частиною кредитного договору, підписані позичальником електронним підписом одноразовим ідентифікатором А625.
Відповідач був належним чином ознайомлений з умовами вищевказаного кредитного договору, оскільки кредитний договір підписано електронним підписом позичальника, який відтворений шляхом використання позичальником одноразового ідентифікатора, що був надісланий на номер телефону з зазначенням адреси проживання відповідача, його паспортних даних, РНОКПП, а крім того за умовами договору його невід`ємною частиною є публічна пропозиція (оферта) товариства на укладення договору про надання кредиту за допомогою електронних засобів, яка розміщена на сайті товариства.
З урахуванням встановленого, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що сторони узгодили розмір кредиту, грошову одиницю, в якій надано кредит, строки та умови надання грошових коштів у кредит, що свідчить про наявність волі відповідача для укладення такого договору, на таких умовах шляхом підписання договору за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором.
Кредитний договір №17.07.2024-100000662 від 17.07.2024 року підписаний саме відповідачем за допомогою одноразового ідентифікатора. Тобто ТОВ «Споживчий центр» належними та допустимими доказами підтверджено укладання з відповідачем 17.07.2024 року кредитного договору.
Позивачем надано суду довідку-розрахунку про стан заборгованості за кредитним договором №17.07.2024-100000662 від 17.07.2024 року, відповідно до якої заборгованість ОСОБА_1 по кредитному договору становить 31654, 98 грн, з яких: 11000,00 грн.- основний борг, 138600 - грн. проценти, 1294 грн. 98 коп. комісія, 5500 грн. неустойка. Проценти по кредиту нараховані за період з 17.07.2024 року по 03.12.2024 року.
З «Картки субконто Договори, Контрагенти за 17.07.2024 - 07.02.2025», що стосується договору «17.07.2024-100000662» і контрагента ОСОБА_1 вбачається, що відповідач 30.07.2024 року здійснював платежі в розмірі 1540,00 грн. та 905,02 грн.
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції вірно виходив з того, що що ТОВ «Споживчий центр» належним чином виконало свої зобов`язання за кредитним договором, надавши відповідачу кредитні кошти на загальну суму 11000,00 грн., відповідач свої зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконав, отримані в кредит кошти не повернув та на сплатив проценти за користування кредитними коштами, у зв`язку з чим у нього утворилась заборгованість, яка підлягає стягненню з відповідача.
Висновки суду першої інстанції про стягнення з відповідача на користь позивача процентів за користування кредитними коштами, суд першої інстанції обґрунтував правовими висновками, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 року у справі № 444/9519/12, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою ст. 1050 ЦК України. Отже, кредитодавець має право нараховувати передбачені договором проценти лише впродовж строку дії кредитного договору або до звернення кредитора до суду з вимогою про дострокове стягнення заборгованості, після спливу такого строку нарахування відсотків є безпідставним.
Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється.
З розрахунку заборгованості, наданого ТОВ «Споживчий центр», вбачається, що нарахування ОСОБА_1 процентів здійснено у відповідності до умов кредитного договору за період з 17.07.2024 року до 03.12.2024 року в межах строку кредитування, що становить 15400.00 грн.(110 грн.х140 днів).
І оскільки з «Картки субконто Договори, Контрагенти за 17.07.2024 - 07.02.2025», що стосується договору «17.07.2024-100000662» і контрагента ОСОБА_1 вбачається, що відповідач 30.07.2024 року здійснював платежі в розмірі 1540,00 грн. та 905,02 грн., то зазначена позивачем сума процентів у розрахунку заборгованості зазначна 13860.00 грн. 
Однак позивачем до розрахунку нарахованих процентів включено лише платіж, здійснений відповідачем 30.07.2024 року на суму 1540,00 грн. та не включено платіж, здійснений 30.07.2024 ним платіж на суму 905,02 грн., який зарахований до суми комісії.
Оскільки суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог про стягнення комісії, і рішення суду про відмову в задоволенні цієї позовної вимоги позивачем не оскаржується, то колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що сплачені відповідачем 905.02 грн., що зараховані позивачем, як часткова сплата комісії, слід зарахувати на сплату процентів, а відтак з врахуванням вищенаведеного, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню проценти за період кредитування з 17.07.2024 року до 03.12.2024 року в розмірі 12954,98 грн. 
Колегія суддів враховує те, що не погоджуючись із зазначеним позивачем розміром заборгованості по процентах, відповідач, всупереч вимогам статті 81 ЦПК України, не спростував наданий позивачем розрахунок заборгованості, не надав належних та допустимих доказів на підтвердження сплати нарахованих процентів за користування кредитними коштами.
Представник відповідача в суді першої інстанції та в апеляційній скарзі посилався на те, що позивачем подано розрахунок заборгованості з пропуском встановлених ЦПК України строків.
Відповідно до ст. 126 ЦПК України документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.
Матеріалами справи підтверджується, що позивачем разом з позовною заявою подано довідку-розрахунок про стан заборгованості за кредитним договором №17.07.2024-100000662 від 17.07.2024, яка не містить детального розрахунку заборгованості,в тому числі і процентів за користування кредитними коштами, а саме, інформації про нарахування процентів за кожен день користування кредитними коштами, їх розмір, про сплату відповідачем процентів за користування кредитними коштами. 
У зв`язку із запереченнями у відзиві на позовну заяву представника відповідача щодо відсутності доказу, який би дозволив перевірити правильність поданого позивачем розрахунку, представником позивача до відповіді на відзив було долучено «Картку субконто Договори, Контрагенти за 17.07.2024 - 07.02.2025», що стосується договору «17.07.2024-100000662» і контрагента ОСОБА_1 «Карту субконто», яка містить інформацію по кредитному договору, в тому числі і щодо нарахованих процентів за користування кредитними коштами, їх сплати, та сплати інших платежів.
Для правильного та об`єктивного розгляду даної справи дослідженню підлягає кожен аргумент учасників провадження. У наведеній ситуації як позивачу, так і відповідачу, судом створено рівні умови та надано відповідні можливості для реалізації своїх процесуальних прав. При цьому, під час розгляду справи, суд виходить з того, що кожна сторона процесу може висловити свої доводи та міркування щодо предмету спору і такі аргументи повинні бути почуті та проаналізовані судом. Водночас, сторони можуть не погодитись з висновками суду, адже це їх право.
З врахуванням вищенаведеного, необхідності з`ясування фактичних обставин справи, у суду першої інстанції були відсутні підстави для застосування наслідків пропущення процесуальних строків, передбачених статтею 126 ЦПК України, до доказів долучених позивачем до відповіді на відзив, доводи апеляційної скарги в цій частині є необґрунтованими. 
Суд першої інстанції визнав ці докази належними і допустимими, достовірними і достатніми, оскільки ці докази містять у собі інформацію щодо предмета позовних вимог, пов`язані з тими обставинами, які підтверджують наявність підстав для стягнення з відповідача заборгованості.
З огляду на те, що ОСОБА_1 належним чином не виконував умови кредитного договору щодо сплати процентів за користування кредитними коштами, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, який дійшов до вірного висновку, що з відповідача підлягає стягненню заборгованость за нарахованими процентами в розмірі 12954,98 грн.
Доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за нарахованими процентами в розмірі 12954,98 грн.
Відповідач, його представник оскаржуване рішення суду в частині стягнення 11000.00 грн. отриманих в кредит коштів не оскаржують, в цій частині з рішенням суду погодилися.
З урахуванням встановленого, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про часткове задоволення позову та стягнення з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» заборгованості за кредитним договором №17.07.2024-100000662 від 17.07.2024 в сумі 23954 грн. 98 коп., з яких: 11000 грн.- тіло кредиту та 12954. 98 грн. - заборгованість за нарахованими процентами.
Доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, які достатньо мотивовані.
Європейський суд з прав людини вказує на те, що «пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди давати вмотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо вмотивування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи» (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» («Pronina v. Ukraine») від 18 липня 2006 року, заява № 63566/00, § 23).
Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Стаття 375 ЦПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки оскаржуване рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційна скарга не підлягає до задоволення.
Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 - залишити без задоволення.
Рішення Мостиського районного суду Львівської області від 23 травня 2025 року– залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення постанови.
Постанова складена 21.01.2026 року.

Головуючий: Н.О. Шеремета 

Судді: О.М. Ванівський 

Р.П. Цяцяк