ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
33601 , м. Рівне, вул. Яворницького, 59
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
08 січня 2026 року   Справа № 906/977/25 
Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючий суддя Саврій В.А., суддя Коломис В.В. ,  суддя Крейбух О.Г. 
розглянувши апеляційну скаргу Фізичної особи - підприємця Саксоніка Михайла Марковича на рішення Господарського суду Житомирської області від 18.09.2025 (повний текст - 24.09.2025) у справі №906/977/25 (суддя Нестерчук С.С.)
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Доменант"
до Фізичної особи - підприємця Саксоніка Михайла Марковича
про стягнення 159985,56 грн

Апеляційну скаргу розглянуто судом без повідомлення учасників справи, відповідно до ч.13 ст.8, ч.3 ст.252 та ч.ч.2, 10 ст.270 ГПК України

ВСТАНОВИВ:
Рішенням Господарського суду Житомирської області від 18.09.2025 у справі №906/977/25 позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Доменант" задоволено частково. Стягнуто з Фізичної особи - підприємця Саксоніка Михайла Марковича на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Доменант": 13596,45 грн - пеня; 58032,00 грн - штраф; 80043,60 грн - проценти за користування чужими коштами; 2422,40 грн - судові витрати зі сплати судового збору. Відмовлено у стягненні з Фізичної особи - підприємця Саксоніка Михайла Марковича 1207,11 грн пені та 7106,40 грн процентів за користування чужими коштами. 
Не погоджуючись з ухваленим рішенням Фізична особа-підприємець Саксонік Михайло Маркович звернувся до Північно-західного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою.
В апеляційній скарзі апелянт звертає увагу, що відповідно до договору поставки нафтопродуктів №71 від 28.03.2025 відповідач мав сплатити за поставлений товар всього 193440,00 грн. Судом було встановлено, що період прострочення становить з 01.04.2025 по 22.07.2025 (113 днів). Тобто відповідачем було повністю сплачено кошти по договору поставки. 
Звертає увагу суду на те, що у разі коли належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому, повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси, що заслуговують на увагу.
Відповідач повідомляє, що має скрутне фінансове становище, а саме - наявність іншої заборгованості перед контрагентами, що підтверджується претензіями №13773/40.1.7г2025 від 30.06.2025 на суму 630304,40 грн та №25/09/44 від 04.09.2025 на суму 43400,00 грн (додатки №№1,2).
Також, відповідно до постанови про відкриття виконавчого провадження №79168057 від 23.09.2025 на користь ФОП Саксоніка М.М. стягується заборгованість з ТОВ «Форест Полісся-10» у розмірі 8480490,78 грн (судовий збір 127212,86 грн) (додаток №3).
Отже, на підставі вищезазначених обставин відповідач не мав змоги вчасно сплатити кошти по договору поставки, тому виникло прострочення заборгованості з оплати товару - протягом 113 днів.
Також, за доводами апелянта, суду необхідно зважати на співвідношення розміру заборгованості боржника та розміру пені. Такий підхід є усталеним в судовій практиці (постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі №902/417/18, Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23.09.2019 у справі №920/1013/18, від 26.03.2020 у справі №904/2847/19).
Як встановлено судом першої інстанції, заборгованість відповідача перед позивачем за поставлений товар становила 193440,00 грн, загальна сума штрафних санкцій нарахованих відповідачу становить 151672,08 грн (13596,45 грн - пеня, 58032,00 грн - штраф, 80045,63 грн - проценти за користування чужими коштами).
Посилаючись на неспівмірність заявлених до стягнення сум штрафних санкцій, враховуючи, що не є справедливим, коли наслідки невиконання боржником зобов`язання, вочевидь більш вигідні для кредитора, ніж належне виконання такого зобов`язання, приймаючи до уваги відсутність доказів, які б свідчили про погіршення фінансового стану, ускладнення у господарській діяльності позивача чи завдання останньому збитків саме в результаті порушення відповідачем умов спірного договору, а також виходячи із загальних засад цивільного законодавства, а саме: справедливості, добросовісності, розумності, апелянт вважає за доцільне просити суд зменшити розмір нарахованих відповідачу суми штрафних санкцій, оскільки таке зменшення буде справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення, та наведеним вище критеріям.
На підставі викладеного апелянт просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Господарського суду Житомирської області від 18.09.2025 у справі №906/977/25 та стягнути з відповідача на користь апелянта суму понесених судових витрат у розмірі 4542,00 грн.
17.10.2025 матеріали справи витребувано з Господарського суду Житомирської області.
28.10.2025 матеріали справи надійшли до суду апеляційної інстанції.
Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 10.11.2025 апеляційну скаргу Фізичної особи - підприємця Саксоніка Михайла Марковича на рішення Господарського суду Житомирської області від 18.09.2025 у справі №906/977/25 - залишено без руху. 
04.11.2025 до суду від апелянта надійшла заява про усунення недоліків до якої долучено докази сплати судового збору в розмірі 4542,00 грн та докази направлення копії апеляційної скарги з додатками позивачу.
Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 03.11.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Фізичної особи - підприємця Саксоніка Михайла Марковича на рішення Господарського суду Житомирської області від 18.09.2025 у справі №906/977/25. Роз`яснено учасникам справи, що розгляд апеляційної скарги відбудеться в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в порядку письмового провадження. Запропоновано позивачу у строк до 26.11.2025 подати до Північно-західного апеляційного господарського суду письмовий відзив на апеляційну скаргу, в порядку передбаченому ст.263 ГПК України.
24.11.2025 через підсистему «Електронний суд» керівником Товариства з обмеженою відповідальністю "Доменант" було подано відзив на апеляційну скаргу.
Позивач вважає, що аргументи та обставини, викладені в апеляційній скарзі не є підставою для скасування рішення першої інстанції, а також відповідач не довів неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права.
Звертає увагу, що відповідач був повідомлений належним чином про розгляд справи в суді першої інстанції, відповідно мав можливість надати свої аргументи та доводи у відзиві на позовну заяву, проте відповідач не скористався своїм правом у порядку, передбаченому статтею 165 ГПК України. Відповідач не надав докази неможливості подання доказів до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Також зазначає, що уклавши договір поставки нафтопродуктів №71 від 28.03.2025 відповідач погодився з умовами цього договору, в тому числі і з наслідками, передбаченими за невиконання зобов`язань за договором.
На підставі викладеного керівник позивача просить суд залишити рішення Господарського суду Житомирської області від 18.09.2025 у справі №906/977/25 без змін, а скаргу відповідача без задоволення.
Щодо долучених до апеляційної скарги документів (копія претензії №13773/40.1.7-2025 від 30.06.2025, копія претензії №25/09/44 від 04.09.2025, копія постанови про відкриття виконавчого провадження №79168057 від 23.09.2025), колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до частини третьої статті 269 ГПК України, якою встановлено межі перегляду справи в суді апеляційної інстанції, докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
При поданні учасником справи доказів, які не були подані до суду першої інстанції, такий учасник справи повинен письмово обґрунтувати, в чому полягає винятковість випадку неподання зазначених доказів до суду першої інстанції у встановлений строк, а також надати відповідні докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від особи, яка їх подає (постанова Верховного Суду від 06.10.2021 у справі №918/237/20).
Разом із тим надання судом апеляційної інстанції оцінки доказам, які були подані стороною у справі лише до суду апеляційної інстанції (додані до апеляційної скарги) без дослідження причин неподання цих доказів до суду першої інстанції є порушенням вимог статей 80 та 269 ГПК України.
Наведені положення ГПК України пов`язують вирішення питання про прийняття судом апеляційної інстанції додаткових доказів з одночасним виконанням критеріїв: "винятковість випадку" та "причини, що об`єктивно не залежать від особи". При цьому тягар доведення зазначених обставин покладений на учасника справи, який звертається з відповідним клопотанням (заявою) про долучення доказів. Подібні висновки викладено, зокрема, в постановах Верховного Суду від 13.04.2021 у справі №909/722/14, від 01.07.2021 у справі №46/603 (на які послався скаржник у касаційній скарзі).
Верховний Суд сформулював усталений правовий висновок про те, що єдиний винятковий випадок, коли можливе прийняття судом, у тому числі апеляційної інстанції, доказів з порушеннями встановленого процесуальним законом порядку, - це наявність об`єктивних обставин, які унеможливлюють своєчасне вчинення такої процесуальної дії з причин, що не залежали від нього, тягар доведення яких покладений на учасника справи. Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 05.10.2023 у справі №873/228/23, від 05.07.2023 у справі №910/19369/15, від 18.07.2023 у справі №914/3143/21, від 11.05.2023 у справі №910/17285/21.
Прийняття судом апеляційної інстанції додатково поданих доказів без урахування наведених вище критеріїв у вирішенні питання про прийняття судом апеляційної інстанції таких доказів матиме наслідком порушення приписів статті 269 ГПК України, а також принципу правової визначеності, ключовим елементом якого є однозначність та передбачуваність (постанова Верховного Суду від 16.12.2021 у справі №910/18264/20).
Відповідач не надав жодних доказів неможливості подання долучених до апеляційної скарги документів до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Навпаки, як вбачається з Довідки про доставку електронного листа, копію ухвали від 11.08.2025 про відкриття провадження у справі було доставлено до електронного кабінету Фізичної особи - підприємця Саксоніка Михайла Марковича 12.08.2025 о 10:38 (арк.справи 30). Вказаною ухвалою було встановлено 15-тиденний строк для подачі відзиву на позовну заяву.
Тобто, відповідач мав достатньо часу для подачі до суду будь-яких доказів та пояснень, однак не скористався таким правом.
Отже, оскільки відповідачем не доведено винятковості випадку неможливості надання суду першої інстанції доказів, які останній хоче долучити до справи на стадії апеляційного розгляду, як і не надано доказів неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього, суд апеляційної інстанції не приймає до розгляду долучені до апеляційної скарги документи та не надає їм оцінки.

Розглядом матеріалів справи встановлено наступне.
28.03.2025 між ФОП Саксонік М.М. (покупець) та ТОВ "Доменант" (постачальник) укладений Договір поставки нафтопродуктів №71 (надалі - договір), відповідно до якого постачальник зобов`язується передати у власність покупця нафтопродукти (товар), а покупець зобов`язується прийняти та оплатити товар на умовах, визначених цим договором (п.1.1 Договору).
Згідно з п.1.2 договору вид нафтопродуктів (найменування) одиниці виміру та кількість товару, що підлягає передачі за цим договором, визначаються сторонами та відображаються в рахунках - фактурах, видаткових накладних. 
У п.п.2.2-2.3 договору погоджено, що поставка товару здійснюється партіями на підставі заявок на поставку товару (електронних чи усних), що мають містити найменування товару, кількість, ціну, строк та інші умови поставки товару. Поставка товару здійснюється постачальником у строки, визначені у заявці на поставку товару, до цього договору. 
Відповідно до п.2.4.3-2.4.4 договору кожна партія товару повинна супроводжуватись комплектом документів, зокрема видатковою накладною та товарно-транспортною накладною.
Сторони у пункті 4.1 договору погодили, що ціна товару визначається та відображається в рахунках фактури, видаткових накладних.
Відповідно до п.5.1-5.3 договору, розрахунки між сторонами здійснюються в національній валюті-гривнях. Покупець здійснює попередню оплату в розмірі 100% за кожну партію товару протягом 1 банківського дня з моменту отримання відповідного рахунку-фактури постачальника. У випадку, якщо товар був переданий покупцю до здійсненої ним попередньої оплати, покупець зобов`язаний провести повну оплату такого товару протягом 1 робочого дня з моменту отримання такого товару. Форма розрахунку - безготівкова.
У п.6.1 - 6.3 договору сторони погодили відповідальність за порушення умов даного договору, відповідно до якого винна сторона відшкодовує спричинені цим збитки в порядку, передбаченому чинним законодавством України. 
Зокрема, покупець несе відповідальність за порушення строків оплати товару, і на вимогу постачальника сплачує пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми прострочення зобов`язання за кожен день прострочення. 
У разі прострочення покупцем оплати за товар на строк більше ніж 30 календарних днів, покупець додатково сплачує постачальнику штраф у розмірі 30% від простроченої суми оплати за товар. 
У випадку порушення покупцем строків оплати за товар, окрім штрафних санкцій покупець додатково сплачує постачальнику проценти за користування чужими грошовими коштами в розмірі 0,5% за кожен календарний день від суми простроченої оплати за товар.
Цей договір набирає чинності з моменту його підписання уповноваженими представниками сторін, скріплення його печатками та діє до 31.12.2025, а в частині оплати до повного виконання зобов`язань по даному договору.
Договір підписаний сторонами та скріплений печатками.
Факт виконання позивачем зобов`язання з поставки товару підтверджується: видатковою накладною №219 від 28.03.2025 на суму 193440,00 грн з ПДВ та товарно-транспортною накладною на відпуск нафтопродуктів (нафти) Р219 від 28.03.2025.
Відповідач здійснив оплату товару частинами, що підтверджується платіжними інструкціями:
- №6768 від 15.05.2025 на суму 50000,00 грн;
- №6785 від 05.06.2025 на суму 50000,00 грн;
- №6809 від 22.07.2025 на суму 93440,00 грн.
Позивач звертався до Господарського суду Житомирської області із заявою про видачу судового наказу про стягнення з ФОП Саксоніка М.М.: 93440,00 грн - заборгованості, 12422,76 грн - пені, 58032,00 грн - штрафу, 73134,00 грн - відсотків за користування чужими коштами.
07.07.2025 Господарський суд Житомирської області видав судовий наказ №906/857/25 про стягнення основної суми боргу у розмірі 93440,00 грн, проте ухвалою від 07.07.2025 було відмовлено позивачу у видачі судового наказу про стягнення з ФОП Саксоніка М.М. пені - 12422,76 грн, штрафу - 58032,00 грн, відсотків за користування чужими коштами - 73134,00 грн
Відтак позивач звернувся до суду у позовному провадженні з вимогами про стягнення пені за період з 29.03.2025 по 31.07.2025 у сумі 14803,56 грн, штрафу у розмірі 58032,69 грн, а також процентів за користування чужими коштами - 87150,00 грн.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, відзиву, вивчивши матеріали справи, наявні в ній докази, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, апеляційний господарський суд прийшов до висновку про наступне:
За приписами п.1 ч.2 ст.11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Між сторонами виникли зобов`язальні правовідносини на підставі укладеного господарського договору, який за правовою природою є договором поставки.
Як встановлено ч.ч.1, 2 ст.712 Цивільного кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.
Пунктом 1 статті 691 Цивільного кодексу України передбачено, що покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, або, якщо вона не встановлена у договорі і не може бути визначена виходячи з його умов, - за ціною, що визначається відповідно до статті 632 цього Кодексу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу.
Відповідно до ч.ч.1, 2 статті 692 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.
Статтею 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цих Кодексів, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно з ч.1 ст.530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок (ст.253 Цивільного кодексу України).
Якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день (ч. 5 ст. 254 ЦК України).
Відповідно до ст.610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч.1 ст.612 Цивільного кодексу України).
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки (п.3 ч.1 ст.611 Цивільного кодексу України).
Відповідно до статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства (частина друга статті 551 ЦК України).
При цьому за приписами частини першої статті 550 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання.
Відповідно до статті 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.
Матеріалами справи підтверджено факт передачі 28.03.2025 позивачем відповідачу товару на загальну суму 193440,00 грн, проте відповідач порушив умови договору щодо строків оплати, здійснивши оплату товару із простроченням. 
Таким чином, встановлені обставини підтверджують факт порушення відповідачем договірних зобов`язань у частині своєчасної оплати вартості поставленого товару, що є підставою для застосування до нього передбачених договором та законом наслідків: стягнення пені, штрафу та процентів за користування чужими грошовими коштами.
Як правильно зазначив суд першої інстанції, відповідач, прийнявши на себе зобов`язання за договором, був обізнаний із визначеними строками оплати товару, а також погодився з відповідальністю за їх порушення, передбаченою умовами договору.
Відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, наведеної у постанові 1 червня 2021 року у справі №910/12876/19, одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання за договором, штрафу та пені не суперечить статті 61 Конституції України, оскільки згідно зі статтею 549 ЦК України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до статті 230 ГК України - видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій.
Відповідно до п.6.2 договору у разі порушення строків оплати товару покупець зобов`язаний сплатити постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України від суми простроченого зобов`язання за кожен день прострочення.
На підставі пункту 6.2 договору позивач здійснив розрахунок пені за 125 днів прострочення з 29.03.2025 по 31.07.2025.
Водночас, як правильно встановив суд першої інстанції, відповідно до умов договору відповідач зобов`язаний оплатити поставлений товар протягом одного робочого дня з моменту його отримання. Товар був переданий 28.03.2025, отже строк виконання грошового зобов`язання спливав 31.03.2025 (понеділок), а перший день прострочення настає з 01.04.2025. Протягом цього часу відповідач здійснив оплату частинами, що вплинуло на розмір простроченої заборгованості.
Так, з 01.04.2025 по 14.05.2025 простроченою залишалася вся сума поставленого товару - 193440,00 грн. 15.05.2025 відповідач сплатив 50000,00 грн, унаслідок чого з 15.05.2025 по 04.06.2025 розмір простроченого зобов`язання становив 143440,00 грн. 05.06.2025 відповідач сплатив ще 50000,00 грн, унаслідок чого з 05.06.2025 по 21.07.2025 простроченим залишався борг у сумі 93440,00 грн. 22.07.2025 відповідач сплатив залишок у сумі 93440,00 грн, після чого основне грошове зобов`язання було повністю виконане і підстави для подальшого нарахування неустойки відпали.
Таким чином, суд першої інстанції правильно встановив, що прострочення виконання відповідачем зобов`язання з оплати товару має місце з 01.04.2025 по 22.07.2025 включно, тобто 113 днів, з поступовим зменшенням розміру простроченої заборгованості у зв`язку з частковими оплатами.
Враховуючи встановлені періоди та суми прострочення, колегія суддів погоджується зі здійсненим судом першої інстанції перерахунком пені: за період прострочення з 01.04.2025 по 14.05.2025 (44 дні), виходячи із суми боргу 193440,00 грн, сума пені становить7228,83 грн; за період з 15.05.2025 по 04.06.2025 (21 день), виходячи із суми боргу 143440,00 грн, сума пені становить 2558,34 грн; за період з 05.06.2025 по 21.07.2025 (48 днів), виходячи із суми боргу 93440,00 грн, сума пені становить 3809,28 грн.
Відтак, загальний розмір пені, що підлягає стягненню з відповідача, складає 13596,45 грн.
Згідно з умовами договору, у разі прострочення оплати товару понад 30 календарних днів покупець додатково сплачує постачальнику штраф у розмірі 30% від простроченої суми.
Як правильно встановлено місцевим господарським судом, прострочення виконання відповідачем грошового зобов`язання тривало більше ніж 30 календарних днів, а тому наявні правові підстави для стягнення штрафу. Виходячи із суми простроченого зобов`язання 193440,00 грн, розмір штрафу складає 58032,00 грн.
Водночас, щодо заявлених позивачем до стягнення з відповідача процентів за користування чужими коштами, колегія суддів зазначає наступне.
Пунктом 6.3 договору сторони визначили, що у випадку порушення строків оплати товару покупець сплачує постачальнику проценти за користування чужими коштами у розмірі 0,5% за кожен день прострочення від суми простроченої оплати.
Колегія суддів суду апеляційної інстанції повторно звертає увагу, що відповідно до статті 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
За змістом постанови Верховного Суду України від 24.12.2013 у справі №3-37гс13 також вбачається, що у договорі поставки сторони передбачили, що за невиконання грошових зобов`язань, крім визначених умовами договору, сторона, що прострочила, сплачує іншій стороні проценти за користування чужими грошовими коштами в розмірі 0,5% від вартості невиконаного зобов`язання за кожен день прострочення.
Як вбачається за змістом постанови Верховного Суду України від 01.07.2014 у справі №3-32гс14, судом встановлено, що відповідно до умов договору поставки, сторони передбачили, що за невиконання грошових зобов`язань, крім визначених умовами договору, сторона, що прострочила, сплачує іншій стороні проценти за користування чужими грошовими коштами в розмірі 0,5% від вартості невиконаного зобов`язання за кожен день прострочення.
Отже, у справах №3-32гс14 та №3-37гс13 сторони передбачили аналогічну юридичну відповідальність, виражену у відсотковому розмірі від суми боргу за поставлений товар за кожен день прострочення. При цьому, в обох випадках Верховний Суд України дійшов висновку, що така міра відповідальності є пенею, оскільки за способом обчислення вона визначається за кожний день прострочення.
Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду у своїй постанові від 05.06.2020 у справі №922/3578/18 зазначив, що системний аналіз частини другої статті 536, частини другої статті 625 та статті 627 ЦК України дозволяє дійти висновку, що законодавцем не обмежено право сторін визначити у договорі розмір процентів за неправомірне користування чужими грошовими коштами. Однак, диспозитивний характер цих норм у цілому обмежується положенням частини другої статті 625 ЦК України, яка зазначає про стягнення трьох процентів річних, що має наслідком визначення таких процентів саме у річних, а не будь-яким іншим способом обчислення процентів за умовами договору. Отже, законодавцем передбачено, що договором може бути встановлено інший розмір процентів річних, а не інший спосіб їх обчислення (зокрема, в розмірі певного проценту за кожний день прострочення). З огляду на таке, Об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду не вбачає правових підстав для відступу від правової позиції Верховного Суду України у постанові від 01.07.2014 у справі №3-32гс14 та від 24.12.2013 у справі №3-37гс13.
При цьому, слід звернути увагу, що Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 03.12.2021 у справі №910/14180/18 відступив від висновку Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 05.06.2020 у справі №922/3578/18 лише зазначивши про неможливість ототожнення процентів, передбачених частиною третьою статті 693 Цивільного кодексу України (попередня оплата) з неустойкою та процентами, передбаченими частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України з огляду на їх різну правову природу. Також звернув увагу, що закріплені у статті 536, частині третій статті 693 Цивільного кодексу України, є диспозитивними, а тому не можуть обмежувати сторін у визначенні способу проведення розрахунку процентів залежно від їх волевиявлення (за один день чи за календарний рік).
В даному ж випадку Товариство з обмеженою відповідальністю "Доменант" намагається стягнути з Фізичної особи - підприємця Саксоніка Михайла Марковича кошти саме за невиконання умов договору (ст.625 ЦК України), а не за користування коштами попередньої оплати (ст.693 ЦК України).
Таким чином, встановлені умовами договору проценти за користування чужими коштами у розмірі 0,5% за кожен день прострочення від суми простроченої оплати за своєю правовою природою підпадає під визначення пені, яка вже нарахована за цей самий період за те саме правопорушення - за прострочення оплати.
У даній справі вказаний висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 01.07.2014 у справі №3-32гс14 та від 24.12.2013 у справі №3-37гс13, від якого наразі суд касаційної інстанції не відступав.
Отже, судом апеляційної інстанції встановлено, що фактично, штрафна санкція 87150,00 грн є пенею, нарахованою за період несвоєчасного виконаного грошового зобов`язання, оскільки правова оцінка вимогам позивача надається судом не з огляду на те, як цю штрафну санкцію назвав позивач, а враховуючи суть вказаної штрафної санкції.
Тобто, наявний факт застосування до відповідача заходів одного виду відповідальності за порушення грошового зобов`язання.
Згідно із ст.61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.
Сторони не можуть врегулювати свої відносини, в тому числі, визначити взаємні права та обов`язки, умови договору у спосіб, який суперечить існуючому публічному порядку, порушує положення Конституції України, не відповідає загальним засадам цивільного законодавства, передбаченим ст. 3 ЦК України, які обмежують свободу договору (справедливість, добросовісність, розумність). Домовленість сторін договору про врегулювання своїх відносин всупереч існуючим у законодавстві обмеженням не спричиняє встановлення відповідного права та/або обов`язку, як і його зміни та припинення (правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 01.06.2021 у справі №910/12876/19).
Також враховується, що згідно з ст.3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.
За таких обставин, за наявності факту нарахування відповідачу пені у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України за несвоєчасне виконання умов, колегія суддів вважає, що нарахування та стягнення проценти за користування чужими коштами у розмірі 0,5% за кожен день прострочення від суми простроченої оплати по суті призводить до подвійного стягнення пені, що суперечить приписам ст.61 Конституції України, а також перевищує встановлений положеннями ст.3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» максимальний розмір пені, який може бути стягнутий з відповідача.
Щодо твердження апелянта про наявність підстав для зменшення пені та штрафу, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до ч.3 ст.551 Цивільного кодексу України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.
При цьому, завданням неустойки як способу забезпечення виконання зобов`язання та міри відповідальності є одночасно дисциплінування боржника (спонукання до належного виконання зобов`язання) та захист майнових прав та інтересів кредитора у разі порушення зобов`язання шляхом компенсації можливих втрат, у тому числі у вигляді недосягнення очікуваних результатів господарської діяльності внаслідок порушення зобов`язання.
Метою застосування неустойки є в першу чергу захист інтересів кредитора, однак не застосування до боржника заходів, які при цьому можуть призвести до настання негативних для нього наслідків як суб`єкта господарської діяльності.
Зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.
При цьому, довести наявність обставин, які можуть бути підставою для відповідного зменшення, має заінтересована особа, яка заявила пов`язане з цим клопотання (відповідач).
Господарський суд повинен надати оцінку як поданим учасниками справи доказам та обставинам, якими учасники справи обґрунтовують наявність підстав для зменшення штрафних санкцій, так і запереченням інших учасників щодо такого зменшення.
Обов`язок доведення існування обставин, які можуть бути підставою для зменшення розміру заявленої до стягнення суми штрафу, покладається на особу, яка заявляє відповідне клопотання.
При вирішенні питання про зменшення розміру штрафних санкцій (штрафу) суди також беруть до уваги як обставини, прямо визначені у ст. 551 ЦК, так і інші обставини, на які посилаються сторони і які мають бути доведені ними. Найчастіше судами враховуються такі обставини (постанови Верховного Суду від 12.03.2019 у справі №916/3211/16, від 26.01.2021 у справі №922/4294/19, від 24.02.2021 у справі №924/633/20, від 16.03.2021 у справі №922/266/20): ступінь виконання зобов`язання боржником (співвідношення між сумою простроченого зобов`язання та загальною сумою зобов`язання); причини неналежного виконання або невиконання зобов`язання; тривалість прострочення виконання; наслідки порушення зобов`язання для кредитора; поведінку боржника (системність порушення, чи навпаки - порушення з боку боржника мало винятковий характер; намагання/зусилля боржника погасити борг або погашення основної заборгованості на момент звернення до суду, намагання врегулювати спір в досудовому порядку, звернення з пропозиціями про реструктуризацію боргу до кредитора); поведінку кредитора; майновий стан кредитора та боржника (наявність збитків, заборгованості по виплаті заробітної плати); негативні наслідки стягнення неустойки з боржника, які можуть настати для нього та третіх осіб (трудового колективу, населення); ризики настання неплатоспроможності боржника; статус боржника, предмет діяльності боржника (забезпечення оборонних потреб, безпеки та здоров`я населення); майнові, а також інші інтереси сторін, які заслуговують на увагу.
Втім, закон не містить вичерпного переліку обставин, які можуть бути враховані судом при зменшенні розміру неустойки, тому боржник і кредитор мають право посилатися й на інші обставини, які мають довести, а суд оцінити при ухваленні рішення.
Таким чином, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.
Аналогічна правова позиція викладена й у постанові Верховного Суду від 03.04.2024 у справі №910/10331/23.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі №902/417/18 наголосила, що для того щоб неустойка не набула ознак каральної санкції, діє правило ч.3 ст.551 ЦК про те, що суд вправі зменшити розмір неустойки, якщо він є завеликим порівняно зі збитками, які розумно можна було б передбачити.
Так, реалізуючи свої дискреційні повноваження, передбачені ст.551 ЦК та ст. 233 ГК щодо права зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій, суди повинні забезпечити баланс інтересів сторін з урахуванням встановлених обставин справи та не допускати фактичного звільнення від їх сплати без належних правових підстав (постанови Верховного Суду від 24.09.2020 у справі №915/2095/19, від 26.05.2020 у справі №918/289/19, від 19.02.2020 у справі №910/1199/19, від 04.02.2020 у справі №918/116/19, від 28.09.2022 у справі №916/2302/21).
Відповідач стверджує, що має скрутне фінансове становище, а саме - наявність іншої заборгованості перед контрагентами. Також, відповідно до постанови про відкриття виконавчого провадження №79168057 від 23.09.2025 на користь ФОП Саксоніка М.М. стягується заборгованість з ТОВ «Форест Полісся-10» у розмірі 8480490,78 грн (судовий збір 127212,86 грн). Отже, на підставі вищезазначених обставин відповідач не мав змоги вчасно сплатити кошти по договору поставки, тому виникло прострочення заборгованості з оплати товару - протягом 113 днів.
Колегія суддів приймає до уваги, що підприємництво за своєю суттю є ризикованою діяльністю, в Україні діє принцип свободи договору та заборони суперечливої поведінки, сторони добровільно уклали договір поставки нафтопродуктів №71 від 28.03.2025 і визначили штрафні санкції.
Суд апеляційної інстанції встановив, що обґрунтованими є вимоги позивача в частині стягнення пені за період з 01.04.2025 по 22.07.2025 у розмірі 13596,45 грн та штрафу у розмірі 58032,00 грн, при цьому їх сума не є завищеною та відповідає діловій практиці.
При цьому, відповідач не скористався своїм правом у порядку, передбаченому статтею 165 ГПК України, звернутися до суду першої інстанції з клопотанням про зменшення неустойки, хоч і був повідомлений належним чином про розгляд справи в суді першої інстанції, відповідно мав можливість надати свої аргументи та доводи у відзиві на позовну заяву.
Тому, вирішуючи питання зменшення штрафних санкцій у цій справі, оцінивши ступінь, характер та правові наслідки правопорушення, співмірність між ними, враховуючи значну тривалість невиконання зобов`язання відповідачем, його поведінку, забезпечуючи баланс інтересів сторін з урахуванням встановлених обставин справи, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про відсутність підстав для зменшення пені та штрафу.
Згідно зі статтями 73, 74 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
За приписами частини 2 статті 86 ГПК України жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 275 ГПК України суд апеляційної інстанції, за результатами розгляду апеляційної скарги, має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення.
Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення, відповідно до статті 277 ГПК України, зокрема, є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Як встановлено ч.4 ст.269 ГПК України, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Відповідно до ч.4 ст.11 ГПК України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
За усталеною практикою Європейського суду з прав людини (справи "Серявін та інші проти України", "Пронін проти України") одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
При цьому, п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.
Колегія суддів, приймаючи до уваги встановлені обставини та вищенаведені норми, дійшла висновку про скасування рішення Господарського суду Житомирської області від 18.09.2025 у справі №906/977/25 в частині стягнення процентів за користування чужими коштами з прийняттям нового рішення у цій частині про відмову у задоволенні позову.
Відповідно до ст.129 ГПК України у спорах, що виникають при виконанні договорів, та з інших підстав судовий збір покладається - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
З огляду на часткове скасування рішення суду першої інстанції, колегія суддів вважає за необхідне здійснити новий розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, та здійснити розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції - пропорційно розміру задоволених позовних вимог та задоволених вимог апеляційної скарги.
Керуючись ст.ст.269, 270, 273, 275, 277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ПОСТАНОВИВ:
1. Апеляційну скаргу Фізичної особи - підприємця Саксоніка Михайла Марковича на рішення Господарського суду Житомирської області від 18.09.2025 у справі №906/977/25 задоволити частково.
2. Скасувати рішення Господарського суду Житомирської області від 18.09.2025 у справі №906/977/25 в частині стягнення процентів за користування чужими коштами.
Прийняти в цій частині нове рішення, яким відмовити у стягненні процентів за користування чужими коштами у розмірі 87150,00 грн - повністю.
3. Здійснити новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції.
Стягнути з Фізичної особи - підприємця Саксоніка Михайла Марковича (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Доменант" (код ЄДРПОУ 36532900; вул. Орлика П., буд. 8/26, м. Козятин, Хмільницький р-н, Вінницька обл, 22100) 1 084,55 грн - судових витрат зі сплати судового збору у суді першої інстанції.
4. В решті рішення залишити без змін.
5. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Доменант" (код ЄДРПОУ 36532900; вул.Орлика П., буд.8/26, м.Козятин, Хмільницький р-н, Вінницька обл, 22100) на користь Фізичної особи - підприємця Саксоніка Михайла Марковича (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) 2397,00 грн - судових витрат зі сплати судового збору у суді апеляційної інстанції.
6. Видачу наказів доручити Господарському суду Житомирської області.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків передбачених п.2 ч.3 ст.287 ГПК України.
Повний текст постанови складено 08.01.2026.

Головуючий суддя Саврій В.А. 

Суддя   Коломис В.В. 

Суддя   Крейбух О.Г.