ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 320/49563/25 Суддя (судді) першої інстанції: Перепелиця А.М.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 січня 2026 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:
головуючого судді - Єгорової Н.М.,
суддів - Сорочка Є.О., Чаку Є.В.,
розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Київського окружного адміністративного суду від 13 жовтня 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії, стягнення моральної шкоди, -
ВСТАНОВИЛА:
У вересні 2025 року позивач - ОСОБА_1 звернулась до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Державної казначейської служби України, яким просила:
- визнати протиправною бездіяльність Державної казначейської служби України щодо тривалого невиконання рішення Верховного Суду Касаційного цивільного суду по справі №463/1700/21;
- зобов`язати Державну казначейську службу України сплатити кошти в сумі 10000 грн з індексацією боргу та виконати судове рішення по справі №463/1700/21;
- стягнути з Державної казначейської служби України моральну шкоду в розмірі 10000 грн.
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 13 жовтня 2025 року відмовлено у відкритті провадження в адміністративній справі №320/49563/25 за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії, стягнення моральної шкоди на підставі п. 2 ч. 1 ст. 170 КАС України.
Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, позивач подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати його, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції. 
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права, неповно з`ясовано обставини справи, висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи.
Апелянт зазначила про те, що звернулась до суду першої інстанції у зв`язку з тривалим невиконанням судового рішення у справі №463/1700/21 та не вжиття заходів реагування на здійснення виконання вказаного рішення.
У межах встановленого судом строку відзиву на апеляційну скаргу не надійшло.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а ухвала суду першої інстанції - без змін, виходячи з наступного.
Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи постановою Верховного Суду від 31 жовтня 2024 року у справі №463/1700/21 частково задоволено касаційну скаргу ОСОБА_1 , скасовано рішення Залізничного районного суду м. Львова від 14 листопада 2022 року та постанову Львівського апеляційного суду від 12 грудня 2023 року, ухвалено нове судове рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_1 , стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди 10000 грн.
Державна казначейська служба України листом від 05 березня 2025 року №5-11-11/5075 на звернення позивача від 27 лютого 2025 року щодо виконання виконавчого листа Залізничного районного суду м. Львова по справі №463/1700/21 повідомила позивача про те, що питання перерахування коштів за виконавчим листом по справі №463/1700/21 розглядається Казначейством в порядку черговості та в межах відкритих асигнувань після виконання виконавчих документів, що надійшли раніше вищевказаного виконавчого листа, водночас Казначейство не наділено повноваженнями щодо зміни черговості виконання судових рішень чи збільшення обсягу бюджетних призначень.
Вважаючи протиправною бездіяльність Державної казначейської служби України щодо невиконання постанови Верховного Суду у справі №463/1700/21, позивач звернулась до суду з позовом.
Відмовляючи у відкритті провадження у справі на підставі п. 2 ч. 1 ст. 170 КАС України суд першої інстанції дійшов висновку про те, що зміст позовних вимог зводиться до неналежного виконання відповідачем судового рішення, ухваленого в цивільній справі №463/1700/21, що вказує на наявність правових підстав для вирішення питання щодо встановлення судового контролю за його виконанням, але водночас виключає правові підстави для звернення з новим позовом.
Надаючи правову оцінку обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.
Згідно з ч. 1 ст. 370 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.
Відповідно до ст. 372 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, є підставою для його виконання (ч. 2). 
Примусове виконання судових рішень в адміністративних справах здійснюється в порядку, встановленому законом (ч. 4).
Відповідно до п. 3 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 року №845, рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Казначейства у порядку черговості надходження таких документів до органів Казначейства (про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів - з попереднім інформуванням Мінфіну, про стягнення коштів боржників - у межах відповідних бюджетних призначень, наданих бюджетних асигнувань (залишків коштів на рахунках підприємств, установ, організацій).
Згідно з висновками Великої Палати Верховного Суду в постанові від 16 січня 2019 року у справі №686/23317/13-а щодо зобов`язання суб`єкта владних повноважень виконати рішення суду зазначила про те, що не можна зобов`язати суб`єкта владних повноважень виконувати судове рішення шляхом ухвалення з цього приводу іншого судового рішення, оскільки примусове виконання рішення суду здійснюється в порядку, передбаченому Законом України "Про виконавче провадження".
Положеннями ст.ст. 382, 382-3 КАС України визначаються спеціальні способи судового контролю за виконанням судових рішень в адміністративних справах, до яких належать, зокрема, зобов`язання суб`єкта владних повноважень подати звіт про виконання судового рішення, накладення штрафу за невиконання судового рішення тощо.
Крім того, приписами ч. 1 ст. 383 КАС України передбачено, що особа-позивач, на користь якої ухвалено рішення суду, має право подати до суду першої інстанції заяву про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання такого рішення суду, або порушення прав позивача, підтверджених таким рішенням суду.
Аналогічні положення визначені ст. 447, 453-1 ЦПК України.
Отже, процесуальним законом встановлено порядок виконання судових рішень в адміністративних (цивільних) справах та визначено певну послідовність дій, які необхідно вчинити для того, щоб зобов`язати відповідача належним чином виконати рішення суду.
У постанові від 29 липня 2021 року у справі № 460/350/19 Верховний Суд підкреслив, процесуальним законом встановлено порядок виконання судових рішень в адміністративних справах та визначено певну послідовність дій, які необхідно вчинити для того, щоб зобов`язати відповідача належним чином виконати рішення суду. Правові норми КАС України мають на меті забезпечення належного виконання судового рішення. Підставами їх застосування є саме невиконання судового рішення, ухваленого на користь особи-позивача, та обставини, що свідчать про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, пов`язаних з невиконанням судового рішення в цій справі. Наявність у КАС України спеціальних норм, спрямованих на забезпечення належного виконання судового рішення, виключає можливість застосування загального судового порядку захисту прав та інтересів стягувача шляхом подання позову. Судовий контроль за виконанням судового рішення здійснюється в порядку, передбаченому КАС України, який не передбачає можливості подання окремого позову, предметом якого є спонукання відповідача до виконання судового рішення.
Таким чином, не можливо зобов`язати суб`єкта владних повноважень виконувати судове рішення шляхом ухвалення з цього приводу іншого судового рішення, оскільки примусове виконання рішення суду здійснюється в порядку, передбаченому Законом України "Про виконавче провадження" від 02 червня 2016 року №1404-VIII.
Якщо позивач вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю відповідача на виконання вищевказаного судового рішення порушувалися її права, свободи чи інтереси, то вона повинна звертатися до суду в порядку ст. 383 КАС України із заявою про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності відповідача (тобто в порядку судового контролю за виконанням рішення), а не подавати новий адміністративний позов.
Отже, судове рішення виконується безпосередньо і для його виконання не вимагається ухвалення будь-яких інших, додаткових судових рішень.
Як вбачається з матеріалів справи, за своєю суттю цей спір виник у зв`язку з протиправним невиконанням відповідачем, на думку позивача, постанови Верховного Суду від 31 жовтня 2024 року у справі №463/1700/21, що виявилося у невиплаті позивачеві коштів у розмірі 10000 грн.
Отже, той факт, що позивач вважає протиправною бездіяльність відповідача щодо виплати моральної шкоди, не свідчить про те, що між цими сторонами виник новий спір.
Відповідно до ст. 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.
Отже, судове рішення виконується безпосередньо і для його виконання не вимагається ухвалення будь-яких інших, додаткових судових рішень.
З огляду на вищенаведене, колегія суддів вважає, що обраний позивачем спосіб захисту не усуває юридичний конфлікт та не відповідає об`єкту порушеного права, а тому в такий спосіб неможливо захистити чи відновити право у разі визнання його судом порушеним. При розгляді позовних вимог позивача стосовно невиконання окремого судового рішення в іншій справі, суд позбавлений можливості зобов`язувати виконувати рішення суду шляхом ухвалення нового судового рішення, оскільки виконання судового рішення являє собою завершальну стадію судового провадження.
Аналогічна за змістом правова позиція висловлена в постановах Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 686/23317/13-а, від 06 лютого 2019 року у справі № 816/2016/17, а також постановах Верховного Суду від 29 липня 2021 року у справі № 460/350/19, від 11 лютого 2021 року у справі № 420/5234/19, від 26 травня 2022 року у справі №520/11343/18, від 28 лютого 2023 року у справі №260/1898/22, від 30 січня 2024 року у справі №640/20021/22, від 30 жовтня 2025 року у справі №380/19085/22.
Зі змісту предмету спору у даній справі вбачається, що він фактично спрямований на виконання іншого судового рішення, а саме постанови Верховного Суду від 31 жовтня 2024 року у справі №463/1700/21, яким стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди 10000 грн, що прямо зазначено апелянтом в апеляційній скарзі.
Отже, хоча ОСОБА_1 у цій справі обрала спосіб захисту шляхом подання позову про визнання протиправною бездіяльності Державної казначейської служби України щодо тривалого невиконання рішення Верховного Суду Касаційного цивільного суду по справі №463/1700/21 та зобов`язання Державної казначейської служби України сплатити кошти в сумі 10000 грн з індексацією боргу та виконати судове рішення по справі №463/1700/21, проте спірні правовідносини між сторонами вже вирішені судом та перейшли до стадії виконання судового рішення, що в силу вже згаданих приписів ст. ст. 382, 383 КАС України пов`язує наявність підстав для встановлення судового контролю за виконанням судового рішення.
Відтак, якщо позивач вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю відповідача на виконання вищевказаного судового рішення порушувалися його права, свободи чи інтереси, то вона повинна була звертатися до суду в порядку ст. 383 КАС України із заявою про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності відповідача (тобто в порядку судового контролю за виконанням рішення), а не пред`являти новий адміністративний позов.
Згідно ч. ч. 1, 5 ст. 21 КАС України позивач може заявити кілька вимог в одній позовній заяві, якщо вони пов`язані між собою. Вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин, або вимоги про витребування майна, вилученого на підставі рішення суб`єкта владних повноважень, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше такі вимоги вирішуються судами в порядку цивільного або господарського судочинства.
Відповідно до п. 23 ч. 1 ст. 4 КАС України, похідна позовна вимога - вимога, задоволення якої залежить від задоволення іншої позовної вимоги (основної вимоги).
Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що у межах цієї справи позовні вимоги про визнання протиправною бездіяльність Державної казначейської служби України щодо тривалого невиконання рішення Верховного Суду Касаційного цивільного суду по справі №463/1700/21, зобов`язання Державної казначейської служби України сплатити кошти в сумі 10000 грн з індексацією боргу та виконати судове рішення по справі №463/1700/21, стягнення з Державної казначейської служби України моральної шкоди в розмірі 10000 грн не можуть бути предметом розгляду, оскільки вони є похідними від основної вимоги про відшкодування шкоди, яка була вирішена судом у справі №463/1700/21 та перейшла до стадії виконання судового рішення.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 170 КАС України суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо у спорі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав є такі, що набрали законної сили, рішення або постанова суду, ухвала про закриття провадження в адміністративній справі;
Отже, оскільки є таке, що набрало законної сили рішення суду з того самого спору і між тими самим сторонами, то наявні підстави для відмови у відкритті провадження у справі згідно з п. 2 ч. 1 ст. 170 КАС України, про що вірно зазначено судом першої інстанції
Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Таким чином, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм процесуального права, обґрунтовано зазначивши про наявність правових підстав для відмови у відкритті провадження у справі на підставі п. 1 ч. 1 ст. 170 КАС України, а викладені в апеляційній скарзі доводи позицію суду першої інстанції не спростовують.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Приписи ст. 316 КАС України визначають, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 170, 242-244, 250, 308, 310, 312, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів, - 

ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а ухвалу Київського окружного адміністративного суду від 13 жовтня 2025 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення. 
Касаційна скарга на рішення суду апеляційної інстанції подається безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Суддя-доповідач Н.М. Єгорова 

Судді Є.О. Сорочко

Є.В. Чаку