ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
13 січня 2026 року 
м. Харків
справа № 630/802/25
провадження № 22-ц/818/ 645,647,818 /26
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді – Тичкової О.Ю.,
суддів – Маміної О.В., Мальованого Ю.М.,
за участю секретаря судового засідання – Волобуєва О.О.
учасники справи: 
позивач – ОСОБА_1 , 
відповідач – ОСОБА_2 , 
треті особи: Третій відділ державної РАЦС у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, Перша Харківська міська державна нотаріальна контора
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові апеляційну скаргу ОСОБА_3 , яка діє в інтересах ОСОБА_2 на ухвали Люботинського міського суду Харківської області від 27 червня 2025 року та 17 липня 2025 року в складі судді Малихіна О.О.,-
УСТАНОВИВ:
У червні 2025 року ОСОБА_4 звернулася до суду через систему «Електронний суд» з позовною заявою в інтересах позивача ОСОБА_5 , яка діє як опікун в інтересах недієздатного ОСОБА_1 , в якій просив визнати шлюб, укладений між ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрований 24 грудня 2024 року Третім відділом державної РАЦС у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, актовий запис № 1506, недійсним від дня його реєстрації, тобто з 24 грудня 2024 року.
23 червня 2025 року адвокат Кундіус Г.В. звернулася до суду з заявою про забезпечення позову, в якій просила забезпечити поданий нею позов в інтересах позивача ОСОБА_5 , яка діє як опікун в інтересах недієздатного ОСОБА_1 , до відповідача ОСОБА_2 та третіх осіб: Третій відділ державної РАЦС у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, Перша Харківська міська державна нотаріальна контора, про визнання шлюбу недійсним шляхом заборони Першій Харківській міській державній нотаріальній конторі видавати свідоцтва про право на спадщину за законом та заповітом після смерті ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 (спадкова справа № 44/2025).
В якості обґрунтування поданої заяви представник ОСОБА_4 вказала, що після смерті ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , спадкоємцем є його недієздатний син ОСОБА_1 . Діючи в інтересах недієздатного, його опікун - позивач ОСОБА_5 звернулась до нотаріуса та дізналася, що з заявою про прийняття спадщини після померлого звернулась його дружина ОСОБА_2 , яка є відповідачем в справі, яка перебувала у зареєстрованому шлюбі з померлим з 24 грудня 2024 року. Але такий шлюб позивач вважає недійсним, бо його було укладено в той день, коли ОСОБА_6 внаслідок тяжкого захворювання перебував в стані гострого психічного розладу, який не давав йому можливості розуміти значення своїх дій та керувати ними. Від так ОСОБА_6 уклав шлюб з ОСОБА_2 в стані недієздатності. Позивач ОСОБА_5 переконана, що укладаючи такий шлюб, ОСОБА_2 переслідувала мету отримати спадкове майно ОСОБА_6 , для чого й звернулася до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини. Позивач ОСОБА_5 припускає, що відповідач ОСОБА_2 намагатиметься отримати свідоцтво про право на спадщину за законом чи за заповітом після смерті ОСОБА_6 . 
Ухвалою Люботинського міського суду Харківської області від 27 червня 2025 року заяву про забезпечення позову задоволено, заборонено державним нотаріусам Першої Харківської міської державної нотаріальної контори (код ЄДРПОУ 02894013, адреса: м. Харків, вул. Ярослава Мудрого, 26) вчиняти дії в спадковій справі № 44/2025 щодо видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 в м. Харків, до вирішення по суті справи за позовом ОСОБА_5 , яка діє в інтересах недієздатної особи – ОСОБА_1 . 
Ухвалою того ж суду від 17 липня 2025 року виправлено описку у вступній частині ухвали від 27 червня 2025 року, зазначивши правильно, що було розглянуто заяву від 23 червня 2025 року, а не від 23 червня 2023 року та зазначивши правильно прізвище померлої особи як ОСОБА_6 (у всіх відмінках), а не ОСОБА_6 , як це помилково було вказано. 
Вищезазначені ухвали мотивовані тим, що  невжиття заходів забезпечення позову може призвести до негативних наслідків, як то потребу для позивача у майбутньому захищати майнові права недієздатного шляхом звернення з іншими позовами, заснованими на необхідності оскарження нотаріальних дій чи вчинених за їх наслідками правочинів щодо відчуження спадщини. Обраний захід забезпечення позову є співмірним з заявленими позивачем вимогами та не позбавляє відповідача права володіння та користування будь-яким майном. Від так необхідності у здійсненні позивачем зустрічного забезпечення суд не вбачає. Допущені судом описки у даті заяви та прізвище померлого ОСОБА_6 потребують виправлення.
Не погодившись з ухвалами суду ОСОБА_3 , яка діє в інтересах ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права просила ухвали скасувати, у задоволенні заяви відмовити.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що судом задоволено заяву про забезпечення позову без належного обґрунтування, а саме суд не мотивував чому запропонований позивачем спосіб забезпечення є співмірним та необхідним у спорі що виник між сторонами. Суд не витребував спадкову справу та як наслідок заблокував реалізацію спадкових прав апелянта, що виникли у неї за заповітом на невизначений строк. Зазначеним порушено майнове право позивачки, що у межах дійсної справи не оспорюється. Внаслідок оскарження ухвали про забезпечення позову, просити скасувати і взаємопов`язану ухвалу про виправлення описки.
Згідно статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Частиною 4 ст. 263 ЦПК України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення апелянта та її представника та представника позивача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги , колегія суддів уважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , помер ІНФОРМАЦІЯ_3 в м. Харків та після його смерті ІНФОРМАЦІЯ_4 Першою Харківською міською державною нотаріальною конторою була відкрита спадкова справа № 44/2025.
На час смерті ОСОБА_6 перебував у шлюбі з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованому 24 грудня 2024 року Третім відділом державної РАЦС у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, актовий запис № 1506. Отже відповідач ОСОБА_2 є спадкоємцем першої черги нарівні з ОСОБА_1 , який є рідним сином померлого та був визнаний недієздатними.
Позивач просила забезпечити позов шляхом заборонити Першій Харківській міській державній нотаріальній конторі видавати свідоцтва про право на спадщину за законом та заповітом після смерті ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 (спадкова справа № 44/2025). 
Обґрунтовуючи заяву про забезпечення позову зазначено, що підставою позову є те, що позивач вважає шлюб недійсним, бо його було укладено в той день, коли ОСОБА_6 внаслідок тяжкого захворювання перебував в стані гострого психічного розладу, який не давав йому можливості розуміти значення своїх дій та керувати ними. Від так ОСОБА_6 уклав шлюб з ОСОБА_2 в стані недієздатності. Вважає, що укладаючи такий шлюб, ОСОБА_2 переслідувала мету отримати спадкове майно ОСОБА_6 , для чого й звернулася до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини.
Задовольняючи заяву про забезпечення позову суд першої інстанції виходив з того, що  невжиття заходів забезпечення позову може призвести до негативних наслідків, як то потребу для позивача у майбутньому захищати майнові права.
Колегія суддів погоджується з висновками місцевого суду. 
Згідно з ч. 1 ст. 150 ЦПК України позов забезпечується: накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; накладенням арешту на активи, які є предметом спору, чи інші активи відповідача, які відповідають їх вартості, у справах про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави; забороною вчиняти певні дії; встановленням обов`язку вчинити певні дії, у разі якщо спір виник із сімейних правовідносин; забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання; зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку; зупиненням митного оформлення товарів чи предметів; арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. При встановленні зазначеної відповідності слід враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність і зареєстрована відповідно до закону як підприємець. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.
Отже, важливими умовами для вжиття заходів забезпечення позову є наявність між сторонами дійсного спору та реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду у разі задоволення позову.
Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, та інтересів сторін та інших учасників судового процесу.
Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення. 
Одним із критеріїв обґрунтованості заяви є наявність безпосереднього зв`язку між конкретним видом забезпечення позову, про який йдеться у відповідній заяві, та наслідком у формі потенційної загрози виконанню рішення суду.
У постанові Верховного Суду від 18 жовтня 2021 року у справі № 9 10/7029/21 викладено висновок, що достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.
Оскільки у разі задоволення позову про визнання шлюбу недійсним, у відповідача не виникне право на спадкування, судом зроблено обґрунтований висновок про існування реальної загрози, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених прав, за захистом яких звернувся до суду позивач.
Доводи апеляційної скарги зазначеного висновку суду не спростовують. 
Згідно до ч. 1 ст. 269 ЦПК України суд може з власної ініціативи або за заявою учасників справи виправити допущені в рішенні чи ухвали описки чи арифметичні помилки.
Велика Палата Верховного Суду в ухвалі від 11 січня 2022 року у справі № 921/730/13-г/3 (провадження № 12-6гс20) вказала на те, що правила статті процесуального законодавства, яка регламентує виправлення описок, передбачають можливість після ухвалення судового рішення у справі усунути в ньому помилки технічного (неюридичного) характеру - описки та очевидні арифметичні помилки. При цьому опискою визнається помилка, що порушує правила граматики, синтаксису, пунктуації, нумерації, які мають вплив на зміст судового рішення та його виконання. Описки - це помилки, зумовлені неправильним написанням слів, цифр тощо (пропуск літери, цифри, їх перестановка тощо). Виправленню підлягають лише ті описки, які мають істотний характер. До таких належить написання прізвищ та імен, адрес, найменувань спірного майна, зазначення дат і строків. Не є описпозивача з заявою про забезеками граматичні помилки, які не спотворюють текст судового рішення та не призводять до його неправильного сприймання.
Щодо меж повноважень судів виправляти описки в своїх рішеннях та щодо можливості при цьому судами змінювати ухвалені ними рішення Верховний Суд зробив свій правовий висновок в постанові від 13 липня 2022 року у справі № 761/14537/15-ц, у якій дійшов висновку, що вирішуючи питання про виправлення описок чи арифметичних помилок, допущених у судовому рішенні, суд не має прав змінювати зміст судового рішення, він лише усуває такі неточності, які впливають на можливість реалізації судового рішення чи його правосудності.
Оскільки ухвалою Люботинського міського суду Харківської області від 17 липня 2025 року про виправлення описки не змінено зміст ухвали про забезпечення позову, а лише усунено допущені судом описки у даті звернення та прізвищі позивача, апеляційна скарга на ухвалу про виправлення описки задоволенню не підлягає. 

На підставі вищевказаних обставин та правового обґрунтування колегія суддів визнає, що оскаржені судові рішення ухвалені з додержанням норм процесуального права, доводи скарги висновків суду не спростували, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судових рішеннь без змін.
Керуючись статтями 367, 375, 382-384 ЦПК України, колегія суддів,
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_3 , яка діє в інтересах ОСОБА_2 – залишити без задоволення.
Ухвали Люботинського міського суду Харківської області від 27 червня 2025 року та 17 липня 2025 року – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Касаційна скарга може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту постанови.
Головуючий         О.Ю. Тичкова 

Судді          О.В. Маміна

Ю.М. Мальований