ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2025 року 
м. Київ

cправа №  914/364/24(914/2474/24) 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Жукова С.В. - головуючого, Картере В.І., Огородніка К.М., 

за участі секретаря: Купрейчук С.П.,

за участі представників судового засідання відповідно протоколу судового засідання від 10.12.2025

розглянувши у відкритому судовому засіданні у режимі відеоконференції касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Транс Днепр"
на рішення Господарського суду Львівської області від 22.05.2025
та постанову Західного апеляційного господарського суду від 23.09.2025

у справі № 914/364/24(914/2474/24)
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Тако-Агро Інвест"
до 1) ОСОБА_1 , 2) Товариства з обмеженою відповідальністю "Транс Днепр", Приватного підприємства "Карат-Авто",
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів - Товариство з обмеженою відповідальністю "Центр комісійної торгівлі",
про визнання недійсними правочинів боржника та витребування транспортного засобу

в межах справи №914/364/24
про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю "Тако-Агро Інвест",-

ВСТАНОВИВ: 

1. В провадженні Господарського суду Львівської області перебуває справа №914/364/24 за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Діоніс Груп" про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю "Тако-Агро Інвест" (ідентифікаційний код 44307812). Вказана справа перебуває на стадії ліквідаційної процедури Товариства з обмеженою відповідальністю "Тако-Агро Інвест", введеної постановою господарського суду від 04.09.2024 р. Обов`язки ліквідатора Товариства з обмеженою відповідальністю "Тако-Агро Інвест" виконує арбітражний керуючий Гонта Оксана Анатоліївна.

2. 09.10.2024 р. на розгляд Господарського суду Львівської області за вх. № 2760 від Товариства з обмеженою відповідальністю "Тако-Агро Інвест", в особі ліквідатора арбітражного керуючого Гонти Оксани Анатоліївни надійшла позовна заява до відповідача-1 ОСОБА_1 , до відповідача-2 Товариства з обмеженою відповідальністю "Транс Днепр", до відповідача-3 Приватного підприємства "Карат-Авто", до відповідача-4 Товариства з обмеженою відповідальністю "Центр комісійної торгівлі" про визнання недійсним договору комісії № 1468 від 17.05.2023 р., укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю "Тако-Агро Інвест" та Приватним підприємством "Карат-Авто"; визнання недійсним договору купівлі-продажу транспортного засобу № 6588/23/000442 від 18.05.2023 р., укладеного між Приватним підприємством "Карат-Авто" та ОСОБА_1 ; витребування з чужого незаконного володіння у Товариства з обмеженою відповідальністю "Транс Днепр" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Тако-Агро Інвест" транспортного засобу.

3. Позов обґрунтовано тим, що спірні договори комісії № 1468 від 17.05.2023 р. та купівлі-продажу транспортного засобу № 6588/23/000442 від 18.05.2023 р. укладені менше ніж за рік до відкриття провадження у справі про банкрутство з метою недопущення звернення стягнення на майно боржника для задоволення вимог кредиторів. Ціна продажу транспортного засобу за умовами оспорюваного договору купівлі-продажу значно нижча від ринкової вартості такого транспортного засобу. При цьому, кошти від продажу транспортного засобу на рахунки боржника не надходили, що свідчить про безоплатне відчуження боржником майна. Крім того, на момент вчинення оспорюваних правочинів, у боржника існували невиконанні грошові зобов`язання перед кредиторами, а отже, такі правочини порушують права кредиторів на задоволення своїх вимог до боржника за рахунок відчуженого майна. Відчуження транспортного засобу на підставі оспорюваних договорів, суперечить діловій меті та свідчить про те, що боржник діяв недобросовісно та зловживав правами. За таких обставин, позивач вважає, що оскаржувані договори є фраудаторними угодами (угодами щодо виведення майна), а тому підлягають визнанню недійсними, а транспортний засіб, відчужений за такими договорами, підлягає поверненню боржнику.

Встановлені судами першої та апеляційної інстанції обставини справи

4. 17.05.2023 р. між Приватним підприємством "Карат-Авто" (Комісіонер) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Тако-Агро Інвест" (Комітент) укладено Договір комісії № 1468, відповідно до умов якого Комісіонер зобов`язується за дорученням Комітента за комісійну плату вчинити за рахунок Комітента від свого імені один/або декілька правочинів щодо продажу транспортного засобу (який підпадає під визначення вживаного транспортного засобу відповідно до пункту 189.3 статті 189 Податкового кодексу України): марка, модель SCHMITZ SKO 24, 2009 року випуску, колір чорний, VIN, № кузова (шасі, рами): НОМЕР_1 , свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_2 , номерний знак НОМЕР_3 , зареєстрований за Власником (Комітентом за Договором комісії) транспортного засобу 14.01.2023 р., за ціною, не нижче узгодженої Сторонами, а саме: 400000,00 грн.

5. 18.05.2023 р. між ПП "Карат-Авто" (Продавець), яке діяло на підставі Договору комісії № 146 від 17.05.2023 р. укладеного з власником транспортного засобу (ТзОВ "Тако-Агро Інвест") та ОСОБА_1 (Покупець) укладено Договір купівлі-продажу транспортного засобу № 6588/23/000442, за яким Продавець зобов`язався передати у власність Покупцеві транспортний засіб (який підпадає під визначення вживаного транспортного засобу відповідно до пункту 189.3 статті 189 Податкового кодексу України): марка SCHMITZ, модель SKO 24, 2009 року випуску, колір чорний, VIN, № кузова (шасі, рами): НОМЕР_1 , свідоцтво про реєстрацію - НОМЕР_2 , номерний знак НОМЕР_3 , зареєстрований за Власником (Комітентом за Договором комісії) транспортного засобу 14.01.2023 р.

6. Згідно з п. 3.1. Договору купівлі-продажу транспортного засобу №6588/23/000442, за домовленістю Сторін ціна транспортного засобу складає 400000,00 грн. 

7. Зазначені Договір комісії № 1468 від 17.05.2023 р. та Договір купівлі-продажу транспортного засобу № 6588/23/000442 від 18.05.2023 р. є невід`ємно пов`язані, оскільки мають кінцевою метою відчуження майна боржника.

8. Так, Договір комісії № 1468 від 17.05.2023 р. являє собою передоручення ПП "Карат-Авто" укладення правочину щодо продажу транспортного засобу, що належить ТзОВ "Тако-Агро Інвест", а Договір купівлі-продажу транспортного засобу № 6588/23/000442 від 18.05.2023 р. слугує правовою підставою для передачі цього транспортного засобу із володіння ТзОВ "Тако-Агро Інвест" на користь ОСОБА_1 .

9. За наслідками укладення Договору комісії № 1468 від 17.05.2023 р. та Договору купівлі-продажу транспортного засобу № 6588/23/000442 від 18.05.2023 р., 24.05.2023 р. за ОСОБА_1 зареєстровано транспортний засіб марки SCHMITZ, моделі SKO 24, тип ТЗ за призначенням: спеціалізований, тип ТЗ за конструкцією: напівпричіп, тип кузова: н/пр-фургон рефрижератор, VIN, № кузова (шасі, рами): НОМЕР_1 , свідоцтво про реєстрацію: НОМЕР_4 , рік випуску: 2009, номерний знак НОМЕР_5 .

10. В подальшому, 24.05.2023 р. між Товариством з обмеженою відповідальністю "Центр комісійної торгівлі" та ОСОБА_1 укладено Договір комісії №04825, відповідно до якого Комісіонер (ТзОВ "Центр комісійної торгівлі") зобов`язується за дорученням Комітента ( ОСОБА_1 ) за комісійну плату вчинити за рахунок Комітента від свого імені один/або декілька правочинів щодо продажу транспортного засобу (який підпадає під визначення вживаного транспортного засобу відповідно до пункту 189.3 статті 189 Податкового кодексу України): марка, модель SCHMITZ SKO 24, 2009 року випуску, колір чорний, VIN, № кузова (шасі, рами): НОМЕР_1 , свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_4 , номерний знак НОМЕР_5 , зареєстрований за Власником (Комітентом за Договором комісії) транспортного засобу 24.05.2023 р., за ціною, не нижче узгодженої Сторонами, а саме: 10000,00 грн.

11. 25.05.2023 р. між Товариством з обмеженою відповідальністю "Центр комісійної торгівлі" (Продавець), яке діяло на підставі Договору комісії № 04825 від 24.05.2023 р., укладеного з власником транспортного засобу ( ОСОБА_1 ) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Транс Днепр" (Покупець) укладено Договір купівлі-продажу транспортного засобу № 04825, за яким Продавець зобов`язався передати у власність Покупцеві транспортний засіб (який підпадає під визначення вживаного транспортного засобу відповідно до пункту 189.3 статті 189 Податкового кодексу України): марка SCHMITZ, модель SKO 24, 2009 року випуску, колір чорний, VIN, № кузова (шасі, рами): НОМЕР_1 , свідоцтво про реєстрацію - НОМЕР_4 , номерний знак НОМЕР_5 , зареєстрований за Власником (Комітентом за Договором комісії) транспортного засобу 24.05.2023 р.

12. Згідно з п. 3.1. Договору купівлі-продажу транспортного засобу № 04825, за домовленістю Сторін ціна транспортного засобу складає 10000,00 грн.

13. Таким чином, станом на даний час, спірний транспортний засіб марка SCHMITZ, модель SKO 24 перебуває у власності Товариства з обмеженою відповідальністю "Транс Днепр".
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій 
14. Рішенням Господарського суду Львівської області від 22.05.2025 у справі №914/364/24(914/2474/24) задоволено позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Тако-Агро Інвест" до відповідача-1 ОСОБА_1 , до відповідача-2 Товариства з обмеженою відповідальністю "Транс Днепр", до відповідача-3 Приватного підприємства "Карат-Авто" про визнання недійсним договору комісії № 1468 від 17.05.2023 р.; визнання недійсним договору купівлі-продажу транспортного засобу № 6588/23/000442 від 18.05.2023 р.; витребування транспортного засобу з чужого незаконного володіння. Визнано недійсним договір комісії № 1468 від 17.05.2023 р., укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю "Тако-Агро Інвест" та Приватним підприємством "Карат-Авто". Визнано недійсним договір купівлі-продажу транспортного засобу № 6588/23/000442 від 18.05.2023 р., укладений між Приватним підприємством "Карат-Авто" та ОСОБА_1 . Витребувано із чужого незаконного володіння від Товариства з обмеженою відповідальністю "Транс Днепр" на користь власника Товариства з обмеженою відповідальністю "Тако-Агро Інвест" транспортний засіб марки SCHMITZ, моделі SKO 24, тип ТЗ за призначенням: спеціалізований, тип ТЗ за конструкцією: напівпричіп, тип кузова: н/пр-фургон рефрижератор, 2009 року випуску, VIN (№ кузова (шасі, рами)): НОМЕР_1 . Присуджено до стягнення з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Тако-Агро Інвест" 4410 грн 61 коп. витрат по сплаті судового збору. Присуджено до стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Транс Днепр" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Тако-Агро Інвест" 4410 грн 61 коп. витрат по сплаті судового збору. Присуджено до стягнення з Приватного підприємства "Карат-Авто" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Тако-Агро Інвест" 4410 грн 61 коп. витрат по сплаті судового збору.
14.1. Суд першої інстанції дійшов до висновку, що спірний транспортний засіб вибув із володіння ТОВ "Тако-Агро Інвест" на підставі правочину, недійсність якого зумовлена, зокрема, зловмисною домовленості власника з другою стороною, що свідчать про відсутність дійсної волі власника на відчуження відповідного майна, а отже спірний транспортний засіб вибув із володінні власника - ТОВ "Тако-Агро Інвест" на підставі недійсного правочину поза його волею, у зв`язку із цим, вимога позивача про витребування майна від останнього набувача (ТОВ "Транс Днепр") підлягає задоволенню.

15. Постановою Західного апеляційного господарського суду від 23.09.2025 рішення Господарського суду Львівської області від 22.05.2025 у справі №914/364/24(914/2474/24) залишено без змін.
15.1. Суд апеляційної інстанції погодився із висновком місцевого господарського суду щодо обставин фраудаторності оскаржуваного правочину та дійшов до висновку,  що відповідач 2 у даній справі має статус добросовісного набувача, однак наявність у відповідача статусу добросовісного набувача спірного майна з огляду на зміст статті 388 ЦК України не є безумовною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог у випадках, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України.
-втручання у право відповідача 2 Товариства з обмеженою відповідальністю "Транс Днепр" на володіння майном в цьому випадку переслідує легітимну мету, цей захід є пропорційним легітимній меті втручання у право та не призводить до понесення останнім індивідуального і надмірного тягаря

Короткий зміст вимог касаційної скарги
16. До Верховного Суду від Товариства з обмеженою відповідальністю "Транс Днепр" надійшла касаційна скарга, у якій скаржник просить Суд скасувати рішення Господарського суду Львівської області від 22.05.2025 та постанову Західного апеляційного господарського суду від 23.09.2025 у справі №914/364/24(914/2474/24) та прийняти нове рішення, яким у позові відмовити повністю. 
16.1. На виконання приписів  пункту 5 частини другої статті 290 Господарського процесуального кодексу України скаржник посилається на пункт 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України та зазначає, що судами першої та апеляційної інстанцій не враховано правові висновки Верховного Суду, викладені в постанові від 22.05.2024 у справі № 924/408/21 (924/287/23)  щодо застосування статті 388 ЦК України. 
Узагальнений виклад позиції інших учасників у справі
17. ТОВ "Тако-Агро Інвест" подано клопотання про закриття касаційного провадження, оскільки ціна позову, визначена ліквідатором ТОВ «Тако-Агро Інвест» у відповідності з пунктом 2 частини 1 статті 163 Господарського процесуального кодексу України при зверненні до суду першої інстанції зі своєю Позовною заявою №02-41/745 від 08.10.2024 про визнання недійсними правочинів боржника та витребування транспортного засобу, становить 698 920,00 грн, тобто, не перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб
18. Також, ТОВ "ТАКО-Агро Інвест"  подано відзив на касаційну скаргу з проханням залишити її без задоволення, оскаржувані судові рішення залишити без змін.

Провадження у Верховному Суді

19. Автоматизованою системою документообігу суду для розгляду справи №914/364/24(914/2474/24) визначено колегію суддів у складі: Жукова С.В. - головуючого, Картере В.І., Огородніка К.М., що підтверджується протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 23.10.2025.
20. Ухвалою Верховного Суду від 05.11.2025 відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Транс Днепр" на рішення Господарського суду Львівської області від 22.05.2025 та постанову Західного апеляційного господарського суду від 23.09.2025 у справі №914/364/24(914/2474/24) та призначено до розгляду касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Транс Днепр" у справі № 914/364/24(914/2474/24) на 10 грудня 2025 року о       12:20 год. у відкритому судовому засіданні у приміщенні Касаційного господарського суду за адресою: м. Київ, вул. О. Копиленка, 6, в залі судових засідань №330.
ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ 
21. Заслухавши суддю-доповідача, представників сторін, дослідивши наведені у касаційній скарзі доводи та заперечення проти них, перевіривши матеріали справи, Верховний Суд вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, з огляду на таке.  

22. Відповідно статті 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
У суді касаційної інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Зміна предмета та підстав позову у суді касаційної інстанції не допускається.
Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 310, частиною другою статті 313 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Відповідно до частини першої статті 3 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Кодексу України з процедур банкрутства (далі - КУзПБ), Закону України "Про міжнародне приватне право", а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
23. За приписами частини першої статті 2 КУзПБ провадження у справах про банкрутство регулюється цим Кодексом, ГПК України, іншими законами України.
24. Згідно з положеннями статей 2, 4, 5 ГПК України, статей 15, 16 ЦК України підставою для захисту цивільного права чи охоронюваного законом інтересу є його порушення, невизнання чи оспорення. Тому задоволення судом позову можливе лише за умови доведення позивачем обставин щодо наявності у нього відповідного права (охоронюваного законом інтересу), а також порушення (невизнання, оспорення) зазначеного права відповідачем з урахуванням належності обраного способу судового захисту.
25. Аналіз положень КУзПБ дає підстави для висновку, що з моменту порушення стосовно боржника справи про банкрутство він перебуває в особливому правовому режимі, який передбачає концентрацію спорів, стороною яких є боржник, у межах справи про банкрутство задля судового контролю в межах цього провадження за діяльністю боржника, залучення всього майна боржника до ліквідаційної маси та проведення інших заходів. 
26. Так, відповідно до положень статті 7 КУзПБ спори, стороною в яких є боржник, розглядаються господарським судом за правилами, передбаченими Господарським процесуальним кодексом України, з урахуванням особливостей, визначених цією статтею. 
27. Господарський суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство (неплатоспроможність), в межах цієї справи вирішує всі майнові спори, стороною в яких є боржник; спори з позовними вимогами до боржника та щодо його майна; спори про визнання недійсними результатів аукціону; спори про визнання недійсними будь-яких правочинів, укладених боржником; спори про повернення (витребування) майна боржника або відшкодування його вартості відповідно; спори про відшкодування шкоди та/або збитків, завданих боржнику; спори про стягнення заробітної плати; спори про поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника; спори щодо інших вимог до боржника. Наведена норма кореспондується з пунктом 8 частини 1 статті 20 Господарського процесуального кодексу України, яка визначає справи, що відносяться до юрисдикції господарських судів. 
28. Предметом судового розгляду, в межах справи про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю "Тако-Агро Інвест", є вимоги ліквідатора банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю "Тако-Агро Інвест" до відповідача-1 ОСОБА_1 , до відповідача-2 Товариства з обмеженою відповідальністю "Транс Днепр", до відповідача-3 Приватного підприємства "Карат-Авто", до відповідача-4 Товариства з обмеженою відповідальністю "Центр комісійної торгівлі" про визнання недійсним договору комісії № 1468 від 17.05.2023 р., укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю "Тако-Агро Інвест" та Приватним підприємством "Карат-Авто"; визнання недійсним договору купівлі-продажу транспортного засобу № 6588/23/000442 від 18.05.2023 р., укладеного між Приватним підприємством "Карат-Авто" та ОСОБА_1 ; витребування з чужого незаконного володіння у Товариства з обмеженою відповідальністю "Транс Днепр" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Тако-Агро Інвест" транспортного засобу.
29. Визнання правочину недійсним є одним з передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів за статтею 16 ЦК України, статтею 20 Господарського кодексу України. Загальні вимоги щодо недійсності правочину встановлені статтею 215 ЦК України. 
30. Відповідно до частин 1 та 2 статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.
31. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ст. 215 ЦК України).
32. Використання особою належного їй суб`єктивного права не для задоволення легітимних інтересів, а з метою заподіяння шкоди кредиторам, ухилення від виконання зобов`язань перед кредиторами є очевидним використанням приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню ("вживанням права на зло").
33. За цих умов недійсність договору як приватно-правова категорія є інструментом, який покликаний не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати.
34. У такому разі звернення в межах справи про банкрутство з позовом про визнання недійсним правочину боржника на підставі загальних засад цивільного законодавства є належним способом захисту, який гарантує практичну й ефективну можливість захисту порушених прав кредиторів та боржника.
35. За загальним правилом, у спорі про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин (висновки, сформовані у постановах Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2018 у справі №905/1227/17, від 02.10.2019 у справі №587/2331/16-ц, від 22.10.2019 у справі №911/2129/17, від 19.11.2019 у справі №918/204/18).
36. Інститут визнання недійсними правочинів боржника у межах справи про банкрутство є універсальним засобом захисту у відносинах неплатоспроможності та частиною єдиного механізму правового регулювання відносин неплатоспроможності, що спрямована на дотримання балансу інтересів не лише осіб які беруть участь у справі про банкрутство, а й осіб, залучених у справу про банкрутство, наприклад, контрагентів боржника. Визнання недійсними правочинів боржника у межах справи про банкрутство спрямоване на досягнення однієї з основних цілей процедури неплатоспроможності - максимально можливе справедливе задоволення вимог кредиторів. У цьому висновку Верховний Суд звертається до правової позиції Верховного Суду, викладеної, зокрема, у постановах від 20.02.2020 у справі №922/719/16, від 28.09.2021 у справі №21/89б/2011(913/45/20), від 16.11.2022 у справі №44/38-б(910/16410/20), від 21.03.2023 у справі №910/18376/20(918/445/22).
37. Позовні вимоги, зокрема, обґрунтуванні тим, що оскаржувані договори є фраудаторними угодами (угодами щодо виведення майна), а тому підлягають визнанню недійсними, а транспортний засіб, відчужений за такими договорами, підлягає поверненню боржнику.
38. Правочинами визнаються дії фізичних та юридичних осіб, спрямовані на виникнення, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків.
39. Правочин - це дія, яка вчиняється для досягнення дозволеної законом мети (набуття майна тощо), яка характеризується такими ознаками: це завжди вольовий акт, тобто дії свідомі; це правомірні дії, тобто вчиняються відповідно до закону; спеціальна спрямованість на виникнення, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків, тобто в правочину завжди присутня правова мета.
40. Фраудаторними правочинами в юридичній науці та в останні роки в українській судовій практиці називають договори, що вчиняються з метою завдати шкоди кредитору.
41. Стаття 13 ЦК України, у якій визначаються межі здійснення цивільних прав, встановлює, що цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства, зокрема при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині, а також не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
42. Зокрема, зловживання правом - це особливий тип правопорушення, яке вчиняється правомочною особою при здійсненні нею належного їй права, пов`язаний з використанням недозволених конкретних форм в рамках дозволеного йому законом загального типу поведінки.
43. За одним із сучасних визначень, під зловживанням правом розуміються випадки, коли суб`єкт цивільних правовідносин, якому належить певне суб`єктивне цивільне право, здійснює його неправомірно, коли суть здійснення права іде врозріз з його формальним змістом.
44. Тобто уповноважена особа, маючи суб`єктивне право і спираючись на нього, виходить за межі дозволеної поведінки. Слово "зловживання" за своїм буквальним змістом означає використання, вживання чого-небудь з метою заподіяння певного зла, шкоди, збитків кому б то не було.
45. Семантичне тлумачення терміну "зловживання правом" призводить до висновку про те, що його основним змістом є використання належного уповноваженій особі суб`єктивного цивільного права на шкоду іншому учаснику цивільних відносин.
46. Отже, можна стверджувати, що учасники цивільних відносин при здійсненні своїх прав зобов`язані діяти добросовісно, утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб; не допускаються дії, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. На цих засадах мають ґрунтуватися і договірні відносини.
47. У зв`язку з цим слід дійти висновку, що межею реалізації принципу свободи договору має бути неприпустимість зловживання правом.
48. Рішенням Конституційного Суду України від 28.04.2021 року № 2-р(II)/2021 у справі № 3-95/2020 (193/20) визнано, що частина третя статті 13, частина третя статті 16 Цивільного кодексу України не суперечать частині другій статті 58 Конституції України та вказано, що "оцінюючи домірність припису частини третьої статті 13 Кодексу, Конституційний Суд України констатує, що заборону недопущення дій, що їх може вчинити учасник цивільних відносин з наміром завдати шкоди іншій особі, сформульовано в ньому на розвиток припису частини першої статті 68 Основного Закону України, згідно з яким кожен зобов`язаний не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Водночас словосполука "а також зловживання правом в інших формах", що також міститься у частині третій статті 13 Кодексу, на думку Конституційного Суду України, за своєю суттю є засобом узагальненого позначення одразу кількох явищ з метою уникнення потреби наведення їх повного або виключного переліку. Здійснюючи право власності, у тому числі шляхом укладення договору або вчинення іншого правочину, особа має враховувати, що реалізація свободи договору як однієї із засад цивільного законодавства перебуває у посутньому взаємозв`язку з установленими Кодексом та іншими законами межами здійснення цивільних прав, у тому числі права власності. Установлення Кодексом або іншим законом меж здійснення права власності та реалізації свободи договору не суперечить вимогам Конституції України, за винятком ситуацій, коли для встановлення таких меж немає правомірної (легітимної) мети або коли використано юридичні засоби, що не є домірними. У зв`язку з тим, що частина третя статті 13 та частина третя статті 16 Кодексу мають на меті стимулювати учасників цивільних відносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав, Конституційний Суд України дійшов висновку, що ця мета є правомірною (легітимною)".
49. Фраудаторні правочини (правочини, що вчинені боржником на шкоду кредиторам) в українському законодавстві регулюються тільки в певних сферах, зокрема у банкрутстві (стаття 20 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (до введення в дію Кодексу України з процедур банкрутства), стаття 42 Кодексу України з процедур банкрутства), при неплатоспроможності банків (стаття 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб"); у виконавчому провадженні (частина четверта статті 9 Закону України "Про виконавче провадження").
50. Велика Палата Верховного Суду кваліфікує правочини, що вчинені боржником на шкоду кредиторам, як фраудаторні правочини, зробивши такий правовий висновок: "Однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 Цивільного кодексу України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно із частинами другою та третьою статті 13 Цивільного кодексу України, при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (в тому числі вироку) про стягнення коштів, що набрало законної сили. Боржник (дарувальник), проти якого ухвалено вирок про стягнення коштів та відкрито виконавче провадження, та його сини (обдаровувані), які укладають договір дарування, діють очевидно недобросовісно та зловживають правами стосовно кредитора, оскільки укладається договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 Цивільного кодексу України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 Цивільного кодексу України)" (постанова Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 у справі № 369/11268/16-ц).
51. Отже, правочин, який укладений з метою уникнути виконання договору та зобов`язання зі сплати боргу, є зловживанням правом на укладання договору та розпорядження власністю, оскільки унеможливлює виконання зобов`язання і завдає шкоди кредитору.
52. Що ж до фраудаторного правочину як зловживання правом, то намір заподіяти зло є неодмінним і єдиним надійним критерієм шикани (зловживання правом).
53. Фраудаторні угоди - це угоди, що завдали шкоди боржнику (як приклад, угода з метою виведення майна). Мета такого правочину в момент його укладання є прихованою, але проявляється через дії або бездіяльність, що вчиняються боржником як до, так і після настання строку виконання зобов`язання цілеспрямовано на ухилення від виконання обов`язку.
54. Слід звернути увагу, що фраудаторним правочином може бути як оплатний (договір купівлі-продажу), так і безоплатний договір (договір дарування), а також може бути як односторонній, так і двосторонній чи багатосторонній правочин.
55. Водночас критеріями, для кваліфікації договору як фраудаторного є, зокрема: відчуження майна за наявності значної непогашеної заборгованості; відчуження майна боржником після пред`явлення до нього позову про стягнення такої заборгованості (хоча є і виключення з цього правила, головне довести, що боржник розумів, що має заборгованість і ухилявся таким чином від її сплати); майно відчужено на підставі безвідплатного правочину (з цього правила є також виключення, зокрема, якщо ціна за оплатним договором занижена тощо); майно відчужене на користь пов`язаної особи (родичу або на користь власної юридичної особи); після відчуження майна у боржника відсутнє інше майно, за рахунок якого він може відповідати за своїми зобов`язаннями перед кредитором.
56. Будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання з погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності і набуває ознак фраудаторного правочину, що вчинений боржником на шкоду кредиторам (див. висновки, викладені у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 28.11.2019 у справі № 910/8357/18, від 03.03.2020 у справі № 910/7976/17, від 03.03.2020 у справі № 904/7905/16, від 03.03.2020 у справі № 916/3600/15, від 26.05.2020 у справі № 922/3796/16, від 04.08.2020 у справі № 04/14-10/5026/2337/2011, від 17.09.2020 у справі № 904/4262/17, від 22.04.2021 у справі № 908/794/19 (905/1646/17), від 28.07.2022 у справі № 902/1023/19(902/1243/20)).
57. Саме ці питання і є вирішальними та необхідними для з`ясування при доведенні фраудаторності, а отже й недійсності договору з настанням відповідних наслідків, адже це свідчитиме про укладення правочину внаслідок недобросовісної поведінки та зловживання цивільними правами на шкоду правам інших осіб, оскільки відчуження належного йому майна відбулося з метою уникнення звернення стягнення кредитором на його майно як боржника. 
58. Водночас слід враховувати, що кожен окремий критерій сам по собі не спричиняє фраудаторність, і вони повинні розглядатися комплексно, а презумпція правомірності правочину може бути спростована тільки вагомими доказами, які у своїй сукупності засвідчують шкідливість вчиненого правочину, вживання права на зло.
59. Так, судами попередніх інстанцій встановлено, що оспорювані договори комісії № 1468 від 17.05.2023 та купівлі-продажу транспортного засобу № 6588/23/000442 від 18.05.2023 укладені протягом року, що передує відкриттю провадження у справі № 914/364/24 про банкрутство ТОВ "Тако-Агро Інвест" (відкрито ухвалою суду від 13.03.2024 р.). Отже, спірні правочини укладено в межах трирічного "підозрілого" періоду.
60. Кошти від продажу транспортного засобу за Договором купівлі-продажу транспортного засобу № 6588/23/000442 від 18.05.2023р. на рахунки (ТОВ "Тако-Агро Інвест" не надходили, що підтверджується виписками по рахунках НОМЕР_6 (980), який відкрито в АТ "Райффайзен Банк", за період з 13.03.2021 р. по 13.03.2024 р.; НОМЕР_7 (980), який відкрито в АТ "Райффайзен Банк", за період з 13.03.2021 р. по 13.03.2024 р.; НОМЕР_8 (980), який відкрито в АБ "Укргазбанк", за період з 13.03.2021 р. по 13.03.2024 р.; НОМЕР_9 (980), що був відкритий в АБ "Укргазбанк", за період з 19.08.2022 р. по 19.12.2023 р.

61. Судами спростовано твердження відповідача 2 про здійснення повної оплати за транспортний засіб, придбаний за Договором купівлі-продажу транспортного засобу № 6588/23/000442 від 18.05.2023 р., шляхом передачі готівки представнику ТОВ "Тако-Агро Інвест" з огляду на відсутність у матеріалах справи доказів здійснення оплати за транспортний засіб, який був предметом Договору купівлі-продажу транспортного засобу № 6588/23/000442 від 18.05.2023 р., а отже, в розумінні абз. 2 ч. 2 ст. 42 Кодексу України з процедур банкрутства боржник безоплатно здійснив відчуження майна, що є підставою для визнання недійсним вказаного договору.

62. Окрім цього, судами встановлено, що станом на дату укладення оскаржуваних правочинів, ТОВ "Торговий дім "Діоніс Груп" (ініціюючий кредитор) уже вимагало у ТОВ "Тако-Агро Інвест" повернути йому кошти в загальному розмірі 46533730,00 грн, про що на адресу боржника було направлено вимогу № 13/03/2023-1 від 13.03.2023 р. про повернення безпідставно отриманих (набутих) грошових коштів.

63. Також, судами встановлено, що ТОВ "Девелопбудшлях" та ТОВ "Укртекстильцентр", які є кредиторами ТОВ "Тако-Агро Інвест" (вимоги яких визнано відповідними ухвалами суду у справі № 914/364/24 про банкрутство ТОВ "Тако-Агро Інвест"), ще в листопаді 2022 року перерахували на рахунки боржника грошові кошти в загальному розмірі 3794000,00 грн, як попередню оплату згідно Договору № 4-2021 від 01.10.2021 р. про надання транспортних послуг по здійсненню перевезень вантажів автомобільним транспортом у міському та міжміському сполученні та Договору № 9031122-1 про надання транспортних послуг по здійсненню перевезень вантажів автомобільним транспортом у міському та міжміському сполученні від 03.11.2022 р., відповідно.

64. Крім того, як встановили суди, не зважаючи на невиконані зобов`язання з надання транспортних послуг по перевезенню вантажу, у період з березня по травень 2023 року ТзОВ "Тако-Агро Інвест" відчужило усі належні йому транспортні засоби, що підтверджується листом-відповіддю РСЦ ГСЦ МВС у Львівській, Івано-Франківській та Закарпатській областях № 31/28-3154зп від 01.04.2024 р.

65. З урахуванням встановлених обставин, суд касаційної інстанції погоджується із висновками попередніх судових інстанцій про те, що спірні договори комісії №1468 від 17.05.2023 та купівлі-продажу транспортного засобу № 6588/23/000442 від 18.05.2023 вчинені боржником з порушенням принципів доброчесності та з метою виведення боржником своїх активів від звернення на них стягнення, завдаючи тим самим шкоду кредиторам, а отже такі правочини є фраудаторними та підлягають визнанню недійсними.

66. В свою чергу, встановлені судами обставини подальшої зміни власників відчуженого майна свідчать про спрямоване виведення майна з володіння Позивача без фінансової вигоди для Товариства з обмеженою відповідальністю "Тако-Агро Інвест".
67. Предметом цього спору є, зокрема і витребування до ліквідаційної маси банкрута транспортного засобу, що був відчужений за договорами комісії № 1468 від 17.05.2023 та купівлі-продажу транспортного засобу № 6588/23/000442 від 18.05.2023, результати якого судом було визнано недійсними.
68. Способи захисту цивільного права чи інтересу - це визначені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких здійснюється поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, інтересів і вплив на правопорушника (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16). Тобто це дії, спрямовані на запобігання порушенню або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Такі способи мають бути доступними й ефективними (постанови Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 310/11024/15-ц та від 01 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18).
69. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є правомірним та ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 22 лютого 2022 року у справі № 761/36873/18.
70. Застосований судом спосіб захисту має бути правомірним - таким, що відповідає правовій природі відносин, що виникли між сторонами спору, тобто відповідати праву; тоді як ефективність характеризує спосіб захисту відповідно до критерію його дієвості у відновленні порушеного права та інтересу.
71. Згідно із частиною другою статті 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
72. Відповідно до статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.
73. Статтею 330 ЦК України встановлено, що в разі, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 ЦК України майно не може бути витребуване у нього.793. Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
74. Віндикація застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних (а так само інших зобов`язальних) відносин, і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У такому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною правочину, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, визначених частиною першою статті 388 ЦК України (постанова Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року у справі № 6-2407цс15).
75. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що власник з дотриманням вимог статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюга договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Такі висновки сформульовані у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16, від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17, від 22 січня 2020 року у справі № 910/1809/18, від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18, від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц та інших. 
76. Основна ідея, яка була реалізована Верховним Судом у згаданих судових рішеннях, полягає у тому, що для застосування такого дійсно ефективного та правомірного способу захисту права власності, як віндикація, не вимагається дезавуювати (скасовувати, визнавати незаконними, недійсними тощо) усі проміжні рішення та правочини, на підставі яких чи у зв`язку з виконанням яких попередні набувачі спірного майна ставали їх зареєстрованими власниками.
77. Також Велика Палата Верховного Суду виснувала, що пред`явлення власником нерухомого майна вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є неодмінним для ефективного відновлення його права (постанови Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц, від 30 червня 2020 року у справі № 19/028-10/13, від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц).
78. Наведені висновки зроблені з урахуванням пункту 9 частини першої статті 27 Закону України від 01 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» відповідно до якого державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі судового рішення, що набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості.
79. Тобто Велика Палата Верховного Суду послідовно викладала висновки про те, що у разі пред`явлення позову про витребування - інші способи захисту є неефективними, оскільки рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння є самостійною і достатньою підставою для здійснення (проведення) державної реєстрації речових прав за позивачем.
80. У постанові від 22.05.2024 р. у справі № 924/408/21(924/287/23) Верховний Суд у складі судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду сформував висновок щодо застосування пункту 3 частини 1 статті 388 Цивільного Кодексу України при витребуванні майна у добросовісного набувача, а саме, уточнив правову позицію, викладену в постанові Верховного Суду від 03.10.2018 р. у справі № 906/1765/15, заначивши що вибуття майна з володіння власника (або особи, якій він передав майно у володіння) на підставі правочину, який у подальшому визнано недійсним, можна вважати таким, що відбулось не з їхньої волі в розумінні пункту 3 частини 1 статті 388 Цивільного кодексу України, у тому разі, коли недійсність зазначеного правочину зумовлена впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника власника з другою стороною та/або іншими конкретними обставинами, які свідчать про відсутність дійсної волі власника на відчуження відповідного майна.

81. Як встановлено судами, ОСОБА_1 є одноосібним засновником та керівником ТзОВ "Тір Паркінг Плюс" - юридичної особи, у якої у січні 2023 року ТОВ "Тако-Агро Інвест" придбало спірний транспортний засіб SCHMITZ SKO 24. А уже 24.05.2023 р. цей же автомобіль був безоплатно перереєстрований на самого ОСОБА_1 згідно оскаржуваних у цій справі правочинів, і вже наступного дня (25.05.2023 р.) - перереєстрований на ТзОВ "Транс Днепр" за ціною продажу - 10000 грн.

82. Суди дійшли правильного висновку про наявність зловмисної домовленості між ТОВ " Тако-Агро Інвест" та ОСОБА_1 з метою виведення активів боржника. 

83. Суд апеляційної інстанції встановив, що спірне майно придбане за договором купівлі-продажу транспортного засобу № 6588/23/000442 від 18.05.2023 та матеріали справі не містять доказів в підтвердження наявності зв`язку між позивачем - власником майна та ТОВ "Транс Днепр" та дійшов до висновку про добросовісність набувача майна, яка в свою чергу, з огляду на зміст статті 388 ЦК України не є безумовною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог у випадках, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України.

84. Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

85. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).

86. У процедурах банкрутства суттєве значення має принцип судового нагляду, оскільки з моменту порушення щодо боржника справи про банкрутство він перебуває в особливому правовому режимі, який змінює весь комплекс юридичних правовідносин боржника.

87. Зазначений принцип полягає у нагляді за дотриманням інтересів кредиторів стосовно збереження об`єктів ліквідаційної маси, а також інтересів боржника щодо обґрунтованості грошових претензій кредиторів тощо. Господарський суд у справах про банкрутство має забезпечити як принцип рівності учасників процедури банкрутства, баланс інтересів боржника і його кредиторів та інших заінтересованих учасників, так і справедливий розподіл майна боржника між кредиторами, що є особливістю процедури банкрутства.

88. З огляду на зазначене легітимною метою у випадку витребування арбітражним керуючим рухомого майна від набувача такого майна на підставі частини першої статі 388 ЦК України можна вважати судовий нагляд у процедурах банкрутства та нагляд за дотриманням інтересів кредиторів щодо збереження об`єктів ліквідаційної маси, а також інтересів боржника щодо задоволення грошових вимог кредиторів. (Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду у складі палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду від 29.05.2024 у справі 910/5808/20).

89. Повернення у власність позивача вказаного рухомого майна, відчуженого поза його волею переслідує легітимну мету охорони права власності особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, а також з метою дотримання таких прав відповідно до загальних інтересів суспільства.

90. Пропорційність втручання у право володіння та справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання, в цьому випадку полягає у тому, що позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю "Тако-Агро Інвест", поза його волею був позбавлений права володіння на спірне майно.

91. Враховуючи наведене, слід погодитись із висновками апеляційного господарського суду про те, що єдиним можливим в цьому випадку способом поновлення порушеного права позивача на володіння спірним майном, який може забезпечити приведення обсягу прав сторін в контексті спірного майна у стан, який існував до його відчуження, є саме витребування належного позивачу майна.

92. Віндикація в межах провадження у справі про банкрутство є не лише способом консолідації ліквідаційної маси, оскільки захист права власності боржника, з урахуванням статті 1 Першого протоколу до Конвенції, також презюмується. Такий захист спрямований на попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном саме власником, в тому числі власником, який є боржником у провадженні у справі про банкрутство, оскільки власник майна наділений в тому числі правом на погашення власних боргів за рахунок належного йому майна. Повернення майна може прямо вплинути як на діяльність юридичної особи-боржника в цілому, так і на права керівників юридичної особи, так і на її учасників.

93. Відтак, втручання у право відповідача 2 Товариства з обмеженою відповідальністю "Транс Днепр" на володіння майном в цьому випадку переслідує легітимну мету, цей захід є пропорційним легітимній меті втручання у право та не призводить до понесення останнім індивідуального і надмірного тягаря. (вказана правова позиція також вказана в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 04.03.2025 у справі №5015/118/11(914/942/24), від 09.07.2025 у справі №914/1875/16(914/343/24) та від 09.07.2025 у справі №914/1875/16(914/345/24)).
94. Водночас, частинами третьою, четвертою статті 390 ЦК України встановлено, що добросовісний або недобросовісний набувач (володілець) має право вимагати від власника майна відшкодування необхідних витрат на утримання, збереження майна, здійснених ним з часу, з якого власникові належить право на повернення майна або передання доходів. Також добросовісний набувач (володілець) має право залишити собі здійснені ним поліпшення майна, якщо вони можуть бути відокремлені від майна без завдання йому шкоди. Якщо поліпшення не можуть бути відокремлені від майна, добросовісний набувач (володілець) має право на відшкодування здійснених витрат у сумі, на яку збільшилася його вартість.

95. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.09.2020 у справі №469/1044/17, наявний висновок за змістом якого добросовісний (кінцевий) набувач не позбавлений можливості відновити своє право, зокрема, пред`явивши вимогу до проміжного набувача, в якого придбав майно, про відшкодування збитків на підставі статті 661 ЦК України.

96. Таку ж вимогу може заявити і проміжний набувач до первинного набувача. Добросовісний набувач набуває право на таке звернення за умови задоволення судом позовних вимог власника про витребування спірного майна (аналогічні правові висновки викладено у постанові Верховного Суду від 29.05.2024 у справі №910/5808/20).

97. У цьому випадку відповідач не позбавлений можливості звернутися із відповідним позовом про відшкодування витрат, понесених у зв`язку із придбанням спірного майна, при цьому відсутні підстави вважати, що вчиняючи такі дії відповідач понесе індивідуальний і надмірний тягар, що правильно зазначено судом апеляційної інстанції.
98. Чинне законодавство України не пов`язує можливість або неможливість витребування майна у добросовісного набувача з обставинами щодо наявності або відсутності волі у відчужувача за останнім у ланцюгу угод договором. Витребування майна від добросовісного набувача у такому випадку залежить від наявності або відсутності волі на передачу цього майна у власника майна - відчужувача за першим договором у ланцюгу угод, за якими здійснювалося відчуження майна.
99. Враховуючи наведене, суд касаційної інстанції погоджується із висновком суду першої інстанції із яким погодився апеляційний господарський суд, що оскільки у даному випадку, спірний транспортний засіб вибув із володінні власника - ТОВ "Тако-Агро Інвест" на підставі недійсного правочину поза його волею, то вимога позивача про витребування майна від останнього набувача (ТОВ "Транс Днепр") підлягає задоволенню.
Щодо доводів касаційної скарги 
100. Як вже зазначалось, касаційну скаргу скаржник, зокрема, аргументував пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України. 
101. За змістом пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадку, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.
102. Для касаційного перегляду оскаржуваного судового рішення з наведеної підстави наявності самих лише висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у певній справі не достатньо, обов`язковою умовою для касаційного перегляду судового рішення є подібність правовідносин у справі, в якій Верховний Суд зробив висновки щодо застосування норми права, з правовідносинами у справі, яка переглядається.
103. Суд звертає увагу, що правові висновки Верховного Суду не мають універсального характеру для всіх без винятку справ, а регулятивний вплив пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України, якою передбачено таку підставу касаційного оскарження як застосування судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні норми права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку, поширюється саме на подібні правовідносини.
104. Верховний Суд неодноразово наголошував, що підставою для касаційного оскарження судових рішень за пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України є неврахування висновку саме щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції в обґрунтування мотивувальної частини постанови. Саме лише зазначення у постанові Верховного Суду норми права також не є його правовим висновком про те, як саме повинна застосовуватися норма права у подібних правовідносинах.
105. Відповідно, неврахування висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, як підстави для касаційного оскарження, має місце тоді, коли суд апеляційної інстанції, посилаючись на норму права, застосував її інакше (не так, в іншій спосіб витлумачив тощо), ніж це зробив Верховний Суд в іншій справі, де мали місце подібні правовідносини.
106. Проаналізувавши обставини правовідносин у даній справі та у справах, на постанови в яких посилається скаржник, шляхом співставлення їх суб`єктів, об`єктів та юридичного змісту, колегія суддів дійшла висновку, що правовідносини у справах не є подібними, тому підстави для врахування позицій Верховного Суду, викладених у постановах відсутні. 
107. Відтак, доводи касаційної скарги не знайшли свого підтвердження під час касаційного провадження, не спростовують висновків суду апеляційної інстанції. За своїм змістом зводяться до незгоди з наданою судом оцінкою доказів та встановлених на їх підставі обставин, спрямовані на доведення необхідності переоцінки цих доказів і обставин, що виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції.
108. Порушень норм процесуального права, які б призвели до прийняття по суті невірного рішення або є підставами для обов`язкового скасування оскарженого судового рішення (частина 1 статті 310 ГПК України), колегією суддів під час касаційного провадження не встановлено. 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
109. Відповідно до пункту 1) частини 1 статті 308 ГПК України, суд касаційної інстанції, за результатами розгляду касаційної скарги, має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.
110. Суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань (стаття 309 ГПК України).
111. Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
112. Отже, зазначені рішення Європейського суду з прав людини суд касаційної інстанції застосовує у цій справі як джерело права.
113. Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах "Пономарьов проти України" та "Рябих проти Російської Федерації", у справі "Нєлюбін проти Російської Федерації"), повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.
114. Враховуючи наведене вище, колегія суддів Касаційного господарського суду дійшла висновку про відсутність підстав задоволення касаційної скарги та необхідність залишення оскаржуваних судових рішень без змін.
Судові витрати
115. У зв`язку з відмовою у задоволенні касаційної скарги та залишенням без змін оскаржених рішення суду першої інстанції та постанови апеляційного суду, витрати зі сплати судового збору за подання касаційної скарги, відповідно до статті 129 ГПК України, покладаються на заявника.
Керуючись статтями 240, 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1.Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Транс Днепр"    залишити без задоволення. 

2. Рішення Господарського суду Львівської області від 22.05.2025 та постанову Західного апеляційного господарського суду від 23.09.2025 у справі №    914/364/24(914/2474/24) залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                             С.В. Жуков

Судді                                                                                                       В.І. Картере

                                                                                          К.М. Огороднік