ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
33601 , м. Рівне, вул. Яворницького, 59
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

13 січня 2026 року   Справа № 906/615/25 

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючий суддя Петухов М.Г., суддя Гудак А.В. , суддя Олексюк Г.Є. 

секретар судового засідання Приступлюк Т.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Північно-західного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Державного підприємства Міністерства оборони України "Агенція Оборонних закупівель"
на рішення Господарського суду Житомирської області від 15.08.2025
(ухвалене о 12:05 год. у м. Житомирі, повний текст складено 15.08.2025)
у справі № 906/615/25 (суддя Нестерчук С.С)
за позовом Державного підприємства Міністерства оборони України "Агенція Оборонних закупівель"
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Житомирська торгова компанія"
про стягнення штрафних санкцій у розмірі 1 771 920 грн
за участю представників сторін:
від позивача - не з`явився; 
від відповідача - не з`явився.

ВСТАНОВИВ:

Державне підприємство Міністерство оборони України "Агенція Оборонних закупівель" звернулося до Господарського суду Житомирської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Житомирська торгова компанія" про стягнення 1 771 920 грн пені.
Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем зобов`язань щодо поставки товару за Державним контрактом №22/3-431-VDK-24 від 07.08.2024.
Господарський суд Житомирської області рішенням від 15.08.2025 у справі № 906/615/25 позов задовольнив частково. Стягнув з Товариства з обмеженою відповідальністю "Житомирська торгова компанія" на користь Державного підприємства Міністерства оборони України "Агенція Оборонних закупівель" 1 571 616 грн пені та 18 859 грн 39 коп. судових витрат зі сплати судового збору. Відмовив у задоволенні вимог в частині стягнення 200 304 грн.
При ухваленні вказаного рішення суд першої інстанції виходив із того, що відповідачем не виконано взяті на себе зобов`язання щодо поставки товару за Державним контрактом №22/3-431-VDK-24 від 07.08.2024.
В той же час, суд дійшов висновку, що розрахунок пені є неправильним і не відповідає вимогам ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України, оскільки строк її нарахування обмежується шістьма місяцями з дня, наступного за днем, коли зобов`язання мало бути виконано, і інший порядок нарахування пені не був обумовлений сторонами.
Відтак, суд вказав, що пеня могла нараховуватися лише за період з 16.08.2024 по 15.02.2025, а нарахування за період 16.02.2025-28.02.2025 є безпідставним. При цьому, судом враховано стягнення з відповідача на користь позивача пені за період з 16.08.2024 по 05.11.2025 судовим рішенням в справі № 906/1145/24.
У зв`язку з цим суд здійснив власний розрахунок пені за період з 06.11.2024 по 15.02.2025 та виснував про часткове задоволення позовних вимог.
Розглядаючи спірні правовідносини місцевий господарський суд застосував відповідні положення ст. ст. 11, 509, 526, 530, 610, 611, 612, 663, 664, 712 Цивільного кодексу України (далі– ЦК України), ст. ст. 193, 216, 217, 218, 230, 231, 232, 265 Господарського кодексу України.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, Державне підприємство Міністерства оборони України "Агенція Оборонних закупівель" звернулося з апеляційною скаргою до Північно-західного апеляційного господарського суду, відповідно до якої просить рішення Господарського суду Житомирської області від 15.08.2025 у справі № 906/615/25 скасувати в частині відмови в позові та ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити позов.
Апеляційна скарга обґрунтована таким.
Станом на день подання позову у цій справі відповідач не поставив позивачу жодного комплекту товару, чим порушив умови Контракту.
На думку позивача, сума пені, що підлягає стягненню з відповідача повністю відповідає умовам Контракту, вона не є надмірною, покликана стимулювати боржника до належної поведінки, має саме компенсаційний характер та запобігає порушенню зобов`язань в майбутньому.
Окрім того, ТОВ "Житомирська торгова компанія" систематично належним чином не виконує умови державних контрактів, у зв`язку з чим виникає прострочення поставки товарів оборонного призначення. Зазначене підтверджується ініційованими позовами Державного підприємства Міністерства оборони України "Агенція Оборонних закупівель" до ТОВ "Житомирська торгова компанія", зокрема, справами №906/1125/24, №906/1124/24, №906/1129/24, №906/1130/24, №906/1137/24, №906/1139/24, №906/1145/24, №906/1148/24, №906/1153/24, № 906/1154/24, № 906/1062/24.
Відповідно до п. 7.2 Державного контракту у разі порушення строків поставки Товару з Виконавця стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості Товару, з якого допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі 7 (семи) відсотків вказаної вартості.
Господарським судом Житомирської області частково задоволено позовні вимоги Позивача та зменшено розмір здійсненого нарахування на 200 304 грн виходячи з положень статті 232 Господарського кодексу України.
Позивач вважає, що таке зменшення є порушенням норм матеріального права, що має наслідком скасування рішення у відповідній частині та ухвалення нового рішення про задоволення позовних вимог повністю. Окрім того, таке зменшення є порушенням балансу інтересів сторін.
У цій справі відповідачем не заперечувалась відсутність вини в порушенні договірного зобов`язання зі своєчасної поставки продукції, як і не заперечувався розмір заявлених до стягнення штрафних санкцій, а отже відсутні підстави для зменшення розміру пені за кожен день прострочення, нарахованої у відповідності до п. 7.2 Контракту.
Вирішуючи питання про зменшення розміру нарахованої позивачем пені, слід також брати до уваги, що спірні відносини стосуються забезпечення обороноздатності країни у період дії особливого періоду; забезпечення Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, озброєнням, військовою та іншою технікою, іншими матеріальними та фінансовими ресурсами, що є одним з пріоритетних напрямів у забезпеченні оборони держави.
Крім того, при вирішенні питання щодо зменшення розміру пені варто зважати і на те, що для Державного підприємства Міністерства оборони України "Агенція Оборонних закупівель" використання результатів отриманого за Контрактом не становить комерційний інтерес, а спрямоване на виконання покладених на позивача повноважень - державної політики у сфері оборони держави, а порушення строків виконання умов державного контракту впливає на ефективність обороноздатності держави, що є наслідком відсутності підстав для зменшення штрафних санкцій згідно з ст. 233 Господарського кодексу України та ст. 551 ЦК України.
На думку позивача, у суду першої інстанції були відсутні підстави для зменшення штрафних санкцій (пені) за порушення строків виконання договірних зобов`язань, оскільки Контракт укладений не з комерційним інтересом, а для використання Товару безпосередньо Збройними Силами України по захисту суверенітету, територіальної цілісності та недоторканості України під час дії особливого періоду та в умовах правового режиму воєнного стану.
Таке зменшення не відповідає суті відповідальності, яку сторони передбачили при укладенні Контракту.
Відповідачем систематично допускається порушення державних контрактів в частині своєчасності поставки товарів оборонного призначення. Більше того, ТОВ «ЖТК» взагалі не поставлено Товар до закінчення терміну дії Державного контракту.
За наведеного позивач вважає, що оскаржене рішення, в частині відмови в позові, ухвалене з порушенням норм матеріального права.

Товариство з обмеженою відповідальністю "Житомирська торгова компанія" не скористалося правом подати відзив на апеляційну скаргу позивача, що відповідно до ч. 3 ст. 263 ГПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції. 

В судове засідання 13.01.2026 представники сторін не зявилися.
При цьому, скаржник в апеляційній скарзі просив розглядати справу без участі свого представника, а також додатково 12.01.2026 подав заяву про проведення судового засідання за відсутності свого представника.
Враховуючи приписи ст.ст. 269, 273 ГПК України про межі та строки розгляду апеляційних скарг в апеляційній інстанції, той факт, що сторони були належним чином та своєчасно повідомлені про дату, час та місце судового засідання, про що свідчать довідки про доставку електронних листів (т. 2, а. с. 45), заяви позивача про проведення судового за засідання без його представника, а також те, що явка представників сторін в судове засідання обов`язковою не визнавалася, колегія суддів визнала за можливе здійснювати розгляд апеляційної скарги за відсутності представників сторін.

Дослідивши матеріали справи, апеляційну скаргу, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування місцевим господарським судом при ухваленні рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що в задоволенні апеляційної скарги слід відмовити, а оскаржене рішення суду першої інстанції залишити без змін, виходячи з такого.

Судом апеляційної інстанції встановлено та як убачається з матеріалів справи, що в провадженні господарських судів перебувала справа № 906/1145/24 за позовом Державного підприємства Міністерства оборони України "Агенція оборонних закупівель" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Житомирська торгова компанія" про стягнення 2 342 016 грн, з яких: 1 263 456 грн пені (за період з 16.08.2024 до 05.11.2024) та 1 078 560 грн штрафу.
Господарський суд Житомирської області рішенням від 16.01.2025 у справі № 906/1145/24, котре Північно-західний апеляційний господарський суд постановою від 16.04.2025 залишив без змін, позов задовольнив. Стягнув з Товариства з обмеженою відповідальністю "Житомирська торгова компанія" на користь Державного підприємства Міністерства оборони України "Агенція оборонних закупівель" 1 263 456 грн пені, 1 078 560 грн штрафу, 28 108 грн 19 коп. судового збору (т. 1, а. с. 92-99).
В рішенні Господарського суду Житомирської області від 16.01.2025 у справі № 906/1145/24 було встановлено, що:
"07.08.2024 року між Державним підприємством Міністерства оборони України "Агенція оборонних закупівель" (Замовник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Житомирська торгова компанія" (Виконавець) було укладено Державний контракт на поставку (закупівлю) товарів для потреб безпеки і оборони No 22/3-431-VDK-24, за умовами п.1.1 якого Виконавець зобов`язується поставити Замовнику з дотриманням вимог законодавства України, умов і вимог цього Контракту товари для потреб безпеки і оборони (далі - Товар), найменування, кількість, вартість (ціна) та строки поставки яких зазначені у цьому Контракті та в Специфікації Товарів (Додаток 1 до Контракту) (далі - Специфікація), для подальшого використання Збройними Силами України, а Замовник зобов`язується прийняти та оплатити Товар в строки та на умовах, визначених цим Контрактом. Комплектність Товару наведено в Додатку 2 до Контракту (а.с.28-36).
Згідно з п.2.2 контракту загальна вартість (ціна) Товару за цим Контрактом становить 15408000 гривень 00 коп.
Відповідно до п.3.2 контракту товар поставляється Виконавцем відповідно до умов DDP Україна, місце знаходження отримувача, визначеного державним замовником, згідно з міжнародними правилами тлумачення комерційних термінів "Інкотермс" у редакції 2020 року. Точне місце поставки буде повідомлено Замовником Виконавцю не менше ніж за 3 робочих дні до планової дати поставки.
Сторони погодили, що Товар може поставлятися партіями. Розмір кожної партії Виконавець погоджує завчасно із Замовником до початку відвантаження.
Відповідно до п. 3.5 контракту право власності, ризики втрат від випадкового знищення та пошкодження Товару і контроль над Товаром переходять від Виконавця безпосередньо до отримувача в день підписання Замовником та уповноваженим представником отримувача Акту приймання-передачі військового майна, за формою згідно з додатком 23 до Інструкції з обліку військового майна у Збройних Силах України, затвердженою наказом Міністерства оборони України від 17.08.2017 №440 (далі - Акт приймання-передачі військового майна), про що Замовник офіційно повідомляє Виконавця.
Акт приймання-передачі військового майна, що підписується Замовником та отримувачем, та Акт приймання-передачі Товару за Контрактом, підписуються одночасно в місці передачі Товару.
Видаткова накладна, акт приймання-передачі та/або інший документ, який підтверджує факт передачі Товару Виконавцем, в обов`язковому порядку має містити код УКТЗЕД для кожного найменування Товару.
Умовами пункту 4.1 контракту передбачено, що Виконавець зобов`язаний поставити Товар згідно з умовами цього Контракту не пізніше строку, визначеному в Специфікації.
Пунктом 7.2 контракту передбачено, що у разі порушення строків поставки Товару з Виконавця стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості Товару, з якого допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості (п.п.1).
Згідно з п.7.7 контракту Сторона не несе відповідальності за порушення Контракту, якщо воно сталося не з її вини (умислу чи необережності). Сторона не несе відповідальності за порушення Контракту, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання цього Контракту.
Сторони звільняються від відповідальності за невиконання або неналежне виконання своїх зобов`язань за цим Контрактом, якщо це невиконання або неналежне виконання сталося внаслідок дії обставин непереборної сили (форс-мажорних обставин). (п.7.8 контракту).
Специфікацією Державного контракту (додаток 1) сторони погодили найменування товару, у кількості 100 комплектів, ціну, загальну вартість товару в розмірі 15408000,00 грн. та строк поставки до 15.08.2024 року. (а.с.36 на звороті).
Додатком 2 до контракту сторони визначили комплектність товару, додатком 3 погодили зразок акту приймання-передачі (а.с.37, на звороті).
Додатковою угодою No 1 від 09.08.2024р. сторони внесли зміни до контракту, виклавши в новій редакції пункт 2.2, сума контракту залишилась незмінною 15408000,00 грн. (а.с.38).
Претензією №11/2-10980 від 04.09.2024р. позивач вимагав від відповідача сплатити штрафні санкції, у зв`язку з невиконанням своїх зобов`язань щодо поставки товару в строк до 15.08.2024р. (а.с.39-41).
…
Матеріали справи свідчать, що специфікацією товарів, яка є додатком 1 до контракту, сторони погодили, що строк поставки товару - до 15.08.2024р. (а.с.36 на звороті).
Однак відповідач умов укладеного між сторонами контракту не виконав та поставку товару не здійснив.".
Згідно з ч. 4 ст. 75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набуло законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, адже їх істину вже встановлено у рішенні чи вироку, і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.
Правила про преюдицію спрямовані не лише на заборону перегляду фактів і правовідносин, які встановлені в судовому акті, що вступив в законну силу. Вони також сприяють додержанню процесуальної економії в новому процесі. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Усі ці дії вже здійснювалися у попередньому процесі, і їхнє повторення було б не лише недоцільним, але й неприпустимим з точки зору процесуальної економії. Для рішень господарських судів важливою умовою преюдиціальності фактів, що містяться в рішенні господарського суду, є суб`єктний склад спору. Отже, преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта.
Матеріали цієї господарської справи № 906/615/25, серед іншого, містять:
- копії Державного контракту на поставку (закупівлю) товарів для потреб безпеки і оборони №22/3-431-VDK-24 від 07.08.2024 із Додатками № 1-3 (т. 1, а. с. 28-37);
- копії Додаткових угод № 1 від 09.08.2024, № 2 від 26.12.2024, № 3 від 20.01.2025 до Державного контракту на поставку (закупівлю) товарів для потреб безпеки і оборони №22/3-431-VDK-24 від 07.08.2024 (т. 1, а. с. 38-40);
- копію претензії №11/2-10980 від 04.09.2024 (т. 1, а. с. 42-43);
- копію листа-прохання відповідача № 17/12-2 від 17.12.2024 (т. 1, а. с. 45).
Враховуючи викладене, оскільки відповідачем так і не виконано зобов`язання за Державним контрактом на поставку (закупівлю) товарів для потреб безпеки і оборони №22/3-431-VDK-24 від 07.08.2024, позивач нарахував та заявив до стягнення сумі 1 771 920 грн пені за період з 06.11.2024 до 28.02.2025.

Аналізуючи встановлені обставини справи та переглядаючи спірні правовідносини на предмет наявності правових підстав для задоволення позовних вимог, суд апеляційної інстанції приймає до уваги такі положення діючого законодавства з урахуванням фактичних обставин справи.

Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
У відповідності до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Згідно із ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав і обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Згідно із ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
За положеннями ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно з ч.1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.
За змістом ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно з ч. 1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України).
За приписами ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною 1 статті 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
За змістом ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Як вбачається із матеріалів справи, між сторонами виникли правовідносини на підставі Державного контракту №22/3-431-VDK-24 від 07.08.2024.
Згідно з нормами ст. 712 ЦК України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.
В силу ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Як встановлено судовими рішеннями в справі № 906/1145/24 та не спростовано відповідачем в межах цієї справи № 906/615/25, останнім не поставлено товар позивачу в узгоджений строк – до 15.08.2024, а також на момент пред`явлення позову в цій справі товар теж не поставлений. 
Відповідно до ч. 1 ст. 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.
За змістом статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
У відповідності до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Відповідно до ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Згідно із ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Частинами 1, 3 ст. 549 ЦК України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
У відповідності до ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України (тут і надалі – в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.
За приписами ч. 6 ст. 231 Господарського кодексу України штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.
Частиною 1 статті 614 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно п. 7.2. Контракту передбачено, що у разі порушення строків поставки Товару з Виконавця стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості Товару, з якого допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості.
За загальним правилом, визначеним ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.
Велика Палата Верховного Суду в п. 93 постанови від 16.10.2024 у справі №911/952/22 виснувала, що застосування в тексті господарського договору формулювання "за кожен день прострочення" не можна вважати установленням іншого, ніж визначеного ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України, строку нарахування штрафних санкцій (зокрема, пені). Таке формулювання лише повторює вирізняльну характеристику пені (поденне її нарахування) та характеризує механізм її визначення (розрахунку), однак жодним чином не впливає на можливість зменшення або збільшення строку нарахування пені, визначеного законом чи договором.
Апеляційний господарський суд відмічає, що умовами Державного контракту №22/3-431-VDK-24 від 07.08.2024 не встановлено нарахування пені в строк понад шість місяців або будь-який інший період нарахування такого виду неустойки.
Таким чином, із врахуванням того, що в межах справи № 906/1145/24 з відповідача стягнуто пеня за 82 дні (період з 16.08.2024 по 05.11.2024), а в цій справі заявлено до стягнення пеню за період з 06.11.2024 по 28.02.2025 (115 днів), що в сукупності перевищує шестимісячний термін, а відтак не узгоджуються із вищенаведеними приписами ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України.
Тому, місцевий господарський суд дійшов вірного висновку, що загальний строк нарахування пені обмежується шестимісячним періодом, визначеним ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України, а саме з 16.08.2024 по 15.02.2025 включно, а нарахування пені позивачем, зокрема за 13 днів з 16.02.2025 по 28.02.2025, є таким, що виходить за межі шестимісячного періоду і підлягає відхиленню.
Здійснивши власний розрахунок пені за пунктом 7.2 Контракту за період прострочення з 06.11.2024 по 15.02.2025 включно, до стягнення із відповідача на користь позивача підлягає пеня в сумі 1 571 616 грн.
Доводи апеляційної скарги вказаного жодним чином не спростовують.
При цьому, як вбачається із апеляційної скарги, позивач стверджує про зменшення судом першої інстанції суми пені на підставі ст. 551 ЦК України та ст. 233 Господарського кодексу України.
Однак, такі твердження взагалі не відповідають змісту оскаржуваного рішення, оскільки в основу підстав для відмови в позові про стягнення 200 304 грн пені покладено її нарахування понад строк встановлений законом (за відсутності іншого в договорі), а не право суду на зменшення неустойки.
Відповідно до ч. 4 ст. 11 ГПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
За усталеною практикою Європейського суду з прав людини (справи "Серявін та інші проти України", "Пронін проти України", "Кузнєцов та інші проти Російської Федерації" одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
У справі "Трофимчук проти України" (№ 4241/03, §54, ЄСПЛ, 28 жовтня 2010 року) ЄСПЛ також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.
Колегія суддів апеляційної інстанції з огляду на викладене зазначає, що скаржник був почутим і йому надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час апеляційного провадження тому, відсутні правові підстави для її задоволення.
З урахуванням викладеного в сукупності, апеляційний господарський суд погоджується із висновком місцевого господарського суду про часткове задоволення позову.
Відповідно до ст. 86 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних в справі доказів.
В силу приписів ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
Зважаючи на вказане, судова колегія зазначає, що доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують встановлених обставин справи, а тому не приймаються судом апеляційної інстанції до уваги.
Відповідно до ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи вищевикладене рішення Господарського суду Житомирської області від 15.08.2025 у справі № 906/615/25 слід залишити без змін, а апеляційну скаргу Державного підприємства Міністерства оборони України "Агенція Оборонних закупівель" - без задоволення.
Крім того, Верховний Суд постановою від 04.12.2025 скасував ухвалу Північно-західного апеляційного господарського суду від 30.09.2025 у справі № 906/615/25. Справу № 906/615/25 направив до Північно-західного апеляційного господарського суду для продовження розгляду зі стадії відкриття апеляційного провадження у справі.
При цьому, у вказаній постанові суд касаційної інстанції зазначив, що оскільки за результатами касаційного перегляду оскаржувана ухвала підлягає скасуванню з направленням справи до суду апеляційної інстанції, розподіл судових витрат Верховний Суд не здійснює.
В той же час, при зверненні з касаційною скаргою до Верховного Суду, Державним підприємством Міністерства оборони України "Агенція Оборонних закупівель" сплачено судовий збір в розмірі 3 028 грн згідно платіжної інструкції № 792 від 14.10.2025 (т. 2, а. с. 14).
Відповідно до ч. 14 ст. 129 ГПК України якщо суд апеляційної, касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Поряд з цим суд зазначає, що у випадках скасування судового рішення господарського суду і передачі справи на новий розгляд розподіл судового збору у справі, в тому числі сплаченого за подання апеляційної та/або касаційної скарги або заяви про перегляд рішення за нововиявленими обставинами, здійснює суд, який приймає рішення за результатами розгляду справи, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат.
Таким чином, здійснюючи розподіл судових витрат, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що з огляду на задоволення касаційної скарги позивача, судовий збір за подання касаційної скарги, на ухвалу Північно-західного апеляційного господарського суду від 30.09.2025 у справі № 906/615/25 у сумі 3 028 грн, у відповідності до ст. 129 ГПК України покладається на відповідача.
Керуючись статтями 269, 270, 273, 275-279, 282 ГПК України, Північно-західний апеляційний господарський суд

УХВАЛИВ:
1. Апеляційну скаргу Державного підприємства Міністерства оборони України "Агенція Оборонних закупівель" залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Житомирської області від 15.08.2025 у справі № 906/615/25 залишити без змін.
2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Житомирська торгова компанія" (10029, Житомирська обл., місто Житомир, вулиця Бандери Степана, будинок 7, офіс 316, код 43672760) на користь Державного підприємства Міністерства оборони України "Агенція Оборонних закупівель" (04074, місто Київ, вул. Автозаводська, будинок 2, код 44725823) – 3 028 грн судового збору за подання касаційної скарги.
3. Господарському суду Житомирської області видати наказ на виконання цієї постанови.
4. Справу № 906/615/25 надіслати Господарському суду Житомирської області.
5. Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду у випадках, строках та порядку встановлених статтями 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складений "15" січня 2026 р.

Головуючий суддя Петухов М.Г. 

Суддя   Гудак А.В. 

Суддя   Олексюк Г.Є.