Справа № 357/17597/25
3/357/146/26
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 
15.01.2026 м. Біла Церква
Суддя Білоцерківського міськрайонного суду Київської області Клепа Тетяна Володимирівна, розглянувши матеріали, які надійшли з Полку патрульної поліції у місті Біла Церква та Білоцерківському районі Управління патрульної поліції у Київській області Департаменту патрульної поліції, стосовно
ОСОБА_1 ,    ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, непрацюючого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП: в матеріалах справи немає, раніше притягувався до адміністративної відповідальності, 
за ст. 173 Кодексу України про адміністративні правопорушення, 
за участі особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, ОСОБА_1 та його захисника – адвоката Наріжного О.А., 
У С Т А Н О В И В:
18.10.2025 близько 15:41 год біля житлових під`їздів та на дитячому майданчику по вул. Лесі Українки, 72, в м. Узині Білоцерківського району Київської області, ОСОБА_1 перебував у напівоголеному вигляді, розкидав особисті речі, образливо чіплявся до громадян, чим порушив громадський порядок та спокій громадян. Своїми діями ОСОБА_1 вчинив правопорушення, відповідальність за яке передбачено ст. 173 КУпАП.
За даним фактом стосовно ОСОБА_1 складений протокол про адміністративне правопорушення серії ВАД № 135309 від 18.10.2025 за ст. 173 КУпАП.
Особа, яка притягається до адміністративної відповідальності, ОСОБА_1 свою винуватість у вчинені правопорушення не визнав та пояснив, що його напередодні 16.10.2025 його затримали працівники поліції і завезли до РТЦК, де протримали його добу. 17.10.2025 його випустили із РТЦК, але було пізно і не було чим добратися додому до м. Узина, тому він ночував на заправці. 18.10.2025 він приїхав додому і що вже там трапилося він не пам`ятає, оскільки хворіє на психічні розлади і на постійній основі вживає ліки, які йому приписав лікар, тому що він стоїть на обліку в ПНД, та не вжив їх вчасно, бо був в РТЦК.
Захисник особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, ОСОБА_2 в судовому засіданні просив закрити провадження у справі про притягнення ОСОБА_1 за ст. 173 КУпАП у зв`язку з відсутністю у його діях події та складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 173 КУпАП посилаюсь на наступне.  ОСОБА_1 не мав наміру (умислу) на вчинення дій, які могли бути інтерпретовані як хуліганські, напроти поведінка останнього - є наслідком діагностованих у ОСОБА_1 психологічних розладів та перенесеного стресу.
Так, в 2024 році ОСОБА_1 переніс гострий транзиторний психотичний розлад, що підтверджується відповідною випискою з історії хвороби (копія додається). З цього часу, ОСОБА_1 перебуває під постійним спостереженням лікаря психіатра та мав ряд рецидивів.
Крім того, на передодні подій які стали підставою для складання протоколу про адміністративне правопорушення, ОСОБА_1 став потерпілим від неправомірних дій працівників ТЦК та СГІ. За вказаним фактом, ОСОБА_1 звернувся до Державного бюро розслідувань із заявою про вчинення злочину. На сьогоднішній день вказана заява спрямована за належністю до ТУ ДБР в м, Києві.
Вказані обставини викликали сильні моральні страждання та спричинили сильний стрес, що кратно посилило наявну психологічну симптоматику та призвело до порушення мнестичних, когнітивних функцій та порушення свідомості ОСОБА_1 . Так, останній має значні прогалини в пам`яті та не може пригадати послідовності подій 17 та 18 жовтня.
Враховуючи вищевикладене, в діях ОСОБА_1 відсутня суб`єктивна сторона адміністративного правопорушення, оскільки він не міг в повній мірі усвідомлювати свої дії.
Згідно зі ст. 20 КпАП України не підлягає адміністративній відповідальності особа, яка під час вчинення протиправної дії чи бездіяльності була в стані неосудності, тобто не могла усвідомлювати свої дії або керувати ними внаслідок хронічної душевної хвороби, тимчасового розладу душевної діяльності, слабоумства чи іншого хворобливого стану.
У відповідності до ст. 17 КпАП України особа, яка була в стані неосудності, не підлягає адміністративній відповідальності.
Оскільки саме працівники поліції уповноважені на складання протоколу про адміністративне правопорушення в даній категорії справ, за наявності відповідних сумнівів (в наявності яких можна переконатися з долучених відеозаписів) саме працівники поліції мали вчинити дії спрямовані на встановлення ступеню осудності ОСОБА_1 та долучити відповідні документи до матеріалів справи. Висновок експертизи про психічний стан ОСОБА_1 до протоколу про адміністративне правопорушення самим поліцейським не додано. Окрім того, останнім не надано суду і медичної документації (копії), яка б виключила розумний сумнів Суду у цій справі щодо психічного стану порушника.
Сторона захисту вважає такими, що не можуть бути визнані належними та допустимими доказами, відомості, що містяться у протоколі про адміністративне правопорушення, виходячи з того, що сам по собі протокол про адміністративне правопорушення не може бути беззаперечним доказом вини особи в тому чи іншому діянні, оскільки не являє собою імперативного факту доведеності вини особи, тобто не узгоджується із стандартом доказування "поза розумним сумнівом", оскільки не випливають зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту.
Заслухавши особу, яка притягається до адміністративної відповідальності, дослідивши відеозаписи із нагрудних камер поліцейських, суд дійшов висновку про відсутність в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення передбаченого ст. 173 КУпАП з огляду на наступне.
Частиною 1 ст. 9 КУпАП визначено, що адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.
Відповідно до вимог ст. 245, 280 КУпАП завданням провадження у справах про адміністративні правопорушення є своєчасне, всебічне та повне й об`єктивне з`ясування обставин кожної справи.
Відповідно до ст. 245 КУпАП серед ряду завдань провадження в справах про адміністративні правопорушення є своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи та вирішення її в точній відповідності з законом.
Згідно зі ст. 251 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі або в режимі фотозйомки (відеозапису), які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху та паркування транспортних засобів, актом огляду та тимчасового затримання транспортного засобу, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами. 
Відповідно до диспозиції ст. 173 КУпАП дрібним хуліганством визнається нецензурна лайка в громадських місцях, образливе чіпляння до громадян та інші подібні дії, що порушують громадський порядок і спокій громадян.
Дрібне хуліганство характеризується умислом, тобто особа, яка здійснює дрібне хуліганство, розуміє, усвідомлює, що своїми діями вона порушує громадський порядок і бажає або свідомо допускає прояв неповаги до суспільства.
Об`єктом даного адміністративного проступку є суспільні відносини у сфері охорони громадського порядку.
Об`єктивна сторона правопорушення виражається у нецензурній лайці в громадських місцях, образливому чіплянні до громадян та інших подібних діях, що порушують громадський порядок і спокій громадян.
Суб`єктивна сторона дрібного хуліганства полягає у неповазі до суспільства, у прагненні показати свою зневагу до існуючих правил і норм поведінки в суспільстві, самоутвердитися за рахунок приниження інших осіб, протиставити себе іншим громадянам, суспільству, державі. Умисний прояв винним явної неповаги до оточуючих - головний момент, що визначає зміст і сенс поведінки хулігана. За відсутності такого мотиву не може бути дрібного хуліганства.
Громадський порядок – це обумовлена потребами суспільства система врегульованих правовими та іншими соціальними нормами відносин, що складаються у громадських місцях в процесі спілкування людей, і яка має на меті забезпечення спокійної обстановки суспільного життя, нормальних умов для праці і відпочинку людей, для діяльності державних органів, а також підприємств, установ та організацій
Обов`язковою ознакою об`єктивної сторони цього правопорушення є місце його скоєння, а саме - громадське місце, яке дістало законодавче визначення як частина (частини) будь-якої будівлі, споруди, яка доступна або відкрита для населення вільно, чи за запрошенням, або за плату постійно, періодично або час від часу, зокрема під`їзди, а також підземні переходи, стадіони (ЗУ «Про заходи щодо попередження та зменшення вживання тютюнових виробів і їх шкідливого впливу на здоров`я населення» від 22.09.2005 р. № 2899-1 У).
Під образливим ставленням до громадян необхідно розуміти докучливу поведінку, пов`язану з образливими діями, що зневажають честь і гідність людини та утискають будь-чию волю, до того ж у грубій розв`язній манері. Це може бути: хапання за одяг, насильницьке утримання за руки, демонстративне зривання головного убору, вимога дати цигарку або пускання в обличчя диму від неї, непристойна пропозиція дівчині та інші подібні дії. Для всіх цих випадків характерним є ігнорування волі та бажання оточення, прагнення нав`язати свою волю, а точніше свавілля.
Під терміном «інші подібні дії» слід розуміти насильницьке вторгнення в громадські місця всупереч забороні певних осіб, які слідкують за порядком; безпідставне порушення спокою громадян телефонними дзвінками, лихослів`я по телефону; співання непристойних пісень; вигуки, свист під час демонстрації кінофільмів; ґвалт, крики з хуліганських мотивів біля вікон громадян у нічний час; справляння природних потреб у не відведених для цього місцях; поява у громадському місці в оголеному вигляді; самовільна без потреби зупинка комунального транспорту; нанесення непристойних малюнків на тротуари, стіни, паркани, двері чи вчинення написів нецензурного змісту; неправдиве повідомлення про смерть родичів, знайомих, якщо це не призвело до тяжких наслідків; грубе порушення черг, яке супроводжується ображанням громадян та проявленням неповаги до них; знищення або пошкодження з хуліганських мотивів якого-небудь майна у незначних розмірах тощо.
У правовому висновку Верховного Суду України, сформульованого в рішенні від 04.10.2012 (справа № 5-17кс12), дано юридичну характеристику складу злочину - хуліганство та пояснено відмінність його від злочинів, учинених на ґрунті особистих неприязних стосунків. У контексті даної справи у цьому висновку зазначено, що об`єктом посягання при хуліганстві є громадський порядок, який слід розуміти як стан суспільних відносин, що виник, сформувався, змінюється та існує під впливом дії правових норм (значною мірою), моральних засад, звичаїв, етичних правил, традицій, інших позаюридичних чинників і знаходить свій вияв (відображається) у безпечності громадського спокою, охороні здоров`я, честі та гідності людини, її прав та свобод, зокрема, усталених правил поведінки в побуті, у повазі і ставленні членів спільноти один до одного. В основі відмежування хуліганства від злочинів проти здоров`я, крім інших ознак, перебувають об`єкт злочину, який значною мірою визначає правову природу (характер) кожного із цих діянь та їхню суспільну небезпечність, і така ознака суб`єктивної сторони злочину, як його мотив. Хуліганські дії завжди посягають на громадський порядок. Зміст та спрямованість цього діяння випливає з характеру дій особи, яка їх вчиняє, а також із стосунків, які склалися між учасниками конфлікту.
Відповідно до роз`яснень, даних у п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України №10 від 22 грудня 2006 року «Про судову практику у справах про хуліганство» суди мають відрізняти хуліганство від інших злочинів залежно від спрямованості умислу, мотивів, цілей винного та обставин учинення ним кримінально караних дій. Дії, що супроводжувалися погрозами вбивством, завданням побоїв, заподіянням тілесних ушкоджень, вчинені винним щодо членів сім`ї, родичів, знайомих і викликані особистими неприязними стосунками, неправильними діями потерпілих тощо, слід кваліфікувати за статтями КК, що передбачають відповідальність за злочини проти особи. Як хуліганство зазначені дії кваліфікують лише в тих випадках, коли вони були поєднані з очевидним для винного грубим порушенням громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства та супроводжувались особливою зухвалістю чи винятковим цинізмом.
Обов`язковою ознакою суб`єктивної сторони хуліганства є мотив явної неповаги до суспільства. Домінування у свідомості винного такого внутрішнього спонукання і відсутність особистого мотиву посягання на потерпілого є головним критерієм відмежування хуліганства від інших протиправних дій.
Фактичні обставини справи свідчать, що 18.10.2025 близько 15:41 год біля житлових під`їздів та на дитячому майданчику по АДРЕСА_2 , ОСОБА_1 перебував у спідній білизні та розкидав особисті речі. 
На підтвердження винуватості ОСОБА_1 , особою, яка складала протокол про адміністративне правопорушення, долучено до матеріалів справи лише відеозапис із нагрудних камер поліцейських, на якому зафіксовано, що на дитячому майданчику громадянка ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , повідомляє поліцейським, що незнайомий їй чоловік роздівся до трусів, почав бігати і стукати по всіх дверях, потім побіг до під`їзду будинку. Далі зафіксовано, що поліцейський направляється до одного із під`їздів житлового будинку, де виявлено розкидані речі (мобільний телефон, паспорт, гаманець, посвідчення, карточки). На пропозицію поліцейського, ОСОБА_1 , який виглядав через вікно, вийшов із під`їзду будинку в спідній білизні та поліцейським пояснив, що він злякався. Після цього одягнувся та на запитання поліцейського повідомив, що розуміє що вчинив дрібне хуліганство. 
Отже, на відеозаписі не зафіксовано обставин, викладених у протоколі про адміністративне правопорушення, а саме: перебування ОСОБА_1 у напівоголеному вигляді, розкидання особистих речей та образливого чіпляння до громадян.
Підставою для складання протоколу стосовно ОСОБА_1 стали зафіксовані на відеозаписі пояснення свідка  ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка відмовилася надавати поліцейським письмові пояснення.
З метою перевірки достовірності показань єдиного свідка у справі та з метою забезпечення справедливого судового розгляду шляхом надання можливості стороні захисту поставити свідку відповідні запитання, виникла необхідність у виклику вказаного свідка для допиту в судовому засіданні. 
Проте, суд позбавлений можливості здійснити судовий виклик свідка ОСОБА_3 , оскільки поліцейським не були встановлені повні анкетні дані особи свідка, а саме місце її проживання, номер мобільного телефону. 
Відповідно до практики ЄСПЛ прийняття як доказів показань відсутніх свідків має наслідком потенційне невигідне становище для обвинуваченого, який в принципі у кримінальному процесі повинен мати ефективну можливість оскаржити докази проти себе. Зокрема, він або вона повинні мати можливість перевірити правдивість і надійність показань свідків шляхом їх усного допиту в його або її присутності, або під час дачі показань, або на пізнішому етапі провадження.
Відповідно до «єдиного або вирішального правила», якщо засудження
обвинуваченого виключно або головним чином ґрунтується на показаннях свідків, яких обвинувачений не може допитати на будь-якому етапі провадження, його або її права на захист є неправомірно (невиправдано) обмеженими.
У цьому контексті слово «вирішальний» має тлумачитися у вузькому значенні як таке, що вказує на докази такого значення або важливості, які, імовірно, матимуть ключовий вплив для результату справи. У випадках, якщо неперевірені показання свідків підтримуються іншими підтверджувальними доказами, оцінка того, чи є вони вирішальними, залежатиме від сили підтверджувальних доказів: чим сильніші інші інкримінуючі докази, тим менша ймовірність того, що показання відсутнього свідка будуть розглядатися як вирішальні.
У цій справі суд констатує, що пояснення свідка ОСОБА_3 є єдиним доказом, який є ключовим/вирішальним. Проте, будь-яких інших належних доказів, на підтвердження вини ОСОБА_1 у вчиненні друбного хуліганства, а саме розкидання особистих речей, образливого чіпляння до громадян у напівоголеному вигляді, внаслідок чого було порушено громадський порядок та спокій громадян, посадовою особою, яка склала протокол про адміністративне правопорушення долучено не було. 
А відтак суд позбавлений можливості визнати неперевірені пояснення єдиного свідка, які не були сприйняті судом безпосередньо в судовому засіданні, достатніми для прийняття однозначного і безспірного висновку про визнання особи винуватою у вчинення адміністративного правопорушення. 
Відповідно до ст. 8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України є нормами прямої дії, а згідно ч.2 ст. 62 Конституції України, усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться виключно на її користь, тобто суд може притягнути особу до адміністративної відповідальності лише на тих доказах, які спростовують усі розумні сумніви щодо вини особи. Докази, що викликають такі сумніви, суд має вмотивовано відхилити у своїй постанові.
Зазначене узгоджується і з судовою практикою ЄСПЛ, згідно якої «доказування, зокрема, має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцію, достатньо вагомих, чітких та узгоджених між собою, а за відсутності таких ознак не можна констатувати, що винуватість особи доведено поза розумним сумнівом».
Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкриміноване правопорушення було вчинене і правопорушник є винним у його вчиненні. Поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації діяння. Це питання має бути вирішено на підставі безстороннього та неупередженого аналізу наданих сторонами допустимих доказів, які свідчать за чи проти тієї або іншої версії подій.
Суддя зазначає, сам факт складання протоколу не може бути достатнім доказом вчинення правопорушення за відсутності інших належних доказів і не звільняє уповноважену на складання протоколу особу від обов`язку збирання доказів у спосіб визначений Законом. Протокол про адміністративне правопорушення є процесуальною дією суб`єкта владних повноважень, яка спрямована на фіксацію адміністративного правопорушення, а тому не може вважатися доказом вчинення правопорушення в розумінні ст. 251 КУпАП, а обставини, викладені в ньому повинні бути перевірені за допомогою інших доказів, які б підтверджували вину особи, яка притягується до адміністративної відповідальності і не викликали сумніву у суду. 
Виходячи з вищезазначеного, жодних беззаперечних та достатніх доказів, які б свідчили про вчинення ОСОБА_1 дій, передбачених ст. 173 КУпАП, і яких було б достатньо для визнання його винуватим у вчиненні правопорушення, в судовому засіданні встановлено не було, а сукупність зібраних та проаналізованих по справі доказів не дозволяє спростувати сумніви у категоричній формі та зробити беззаперечний і однозначний висновок про вчинення ним неправомірних дій, направлених на порушення громадського порядку.
Отже, факт вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення є не доведеним, тому провадження в справі про адміністративне правопорушення, порушеній стосовно нього за ст. 173 КУпАП, підлягає закриттю у зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення
За приписами ст. 62 Конституції України вина особи, яка притягається до відповідальності, має бути доведена належними доказами, а не ґрунтуватись на припущеннях, усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.
У відповідності до положень п. 1 ст. 247 КУпАП, провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю за відсутністю події і складу адміністративного правопорушення.
Відповідно до ст. 284 КУпАП при наявності обставин, передбачених ст. 247 КУпАП виноситься постанова про закриття справи.
На підставі викладеного і керуючись ст. 173, 247, 251, 252, 283, 284 КУпАП, суддя
П О С Т А Н О В И В :
Провадження у справі про адміністративне правопорушення стосовно  ОСОБА_1  за ст. 173 КУпАП закрити на підставі п. 1 ст. 247 КУпАП у зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення.
Постанова судді у справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржена протягом десяти днів з дня винесення постанови особою, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, її законним представником, захисником, потерпілим, його представником, а також прокурором у випадках, передбачених ч. 5 ст. 7 та ч. 1 ст. 287 КУпАП.
Апеляційна скарга подається до Київського апеляційного суду через Білоцерківський міськрайонний суд Київської області.

Суддя Тетяна КЛЕПА