ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 січня 2026 року	м. Одеса	Справа № 915/1567/21	
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді: Богацької Н.С.
суддів: Діброви Г.І., Принцевської Н.М.,

секретар судового засідання: Алієва К.О.

за участю представників учасників справи:
від прокуратури - Черніговська О.С.,
від міської ради - Курбанова А.В.,
від боржника - не з`явився,
від відділу ДВС - не з`явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Миколаївської міської ради
на ухвалу Господарського суду Миколаївської області від 20.10.2025 про відмову у задоволенні скарги на дії (бездіяльність) державного виконавця, постановлену суддею Ільєвою Л.М., м. Миколаїв, повний текст ухвали складено 27.10.2025, 
у справі № 915/1567/21
за позовом: Керівника Окружної прокуратури міста Миколаєва в інтересах держави в особі Миколаївської міської ради
до відповідачів: 
1. ОСОБА_1 ;
2. Фізичної особи-підприємця Точилкіна Сергія Анатолійовича;
3. Фізичної особи-підприємця Бєглова Олега Юрійовича
про: скасування державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна, припинення права власності, зобов`язання усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою шляхом знесення торгівельного комплексу,
ВСТАНОВИВ
Рішенням Господарського суду Миколаївської області від 19.07.2023 у справі № 915/1567/21, залишеним в силі постановою Верховного Суду від 18.04.2024, задоволено позов прокурора про зобов?язання ОСОБА_1 усунути перешкоди в користуванні Миколаївській міській раді (далі Рада) земельною ділянкою з кадастровим номером 4810137200:10:016:0015 (далі земельна ділянка) шляхом знесення самочинно збудованих нежитлових приміщень торгівельного комплексу загальною площею 130,8 кв.м, що складаються з приміщення магазину літ. А-1, магазину літ. В-1, навісу літ. Б-1 за адресою: АДРЕСА_1 (далі нежитлові приміщення).
03.06.2024 на виконання вказаного рішення судом видано відповідний наказ, який був направлений Радою на примусове виконання до Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) (далі відділ ДВС) та за яким 23.07.2024 відкрито виконавче провадження ВП НОМЕР_1.
В подальшому, 04.06.2025 державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі п. 4 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» (далі Закон) та повідомлено, що виконавчий документ може бути повторно пред`явлено для виконання.
Приймаючи постанову, державний виконавець виходив з того, що стягувач відмовився авансувати витрати виконавчого провадження.
07.07.2025 від Миколаївської міської ради надійшла скарга на дії та постанову державного виконавця (вх. № 10108/25), в якій стягувач просив суд: визнати неправомірними дії державного виконавця щодо винесення постанови про повернення виконавчого документа стягувачу, визнати незаконною та скасувати цю постанову, та зобов`язати державного виконавця у повному обсязі вчинити дії, спрямовані на виконання наказу у передбаченому Законом України «Про виконавче провадження» порядку. Одночасно позивач просив суд поновити строк на подання скарги.
Скарга мотивована тим, що виконання рішення суду мало б відбутись за рахунок коштів державного бюджету. Водночас, виконавець не вжив усіх можливих заходів, що передбачені Конституцією України, Законом України «Про виконавче провадження», Порядком використання коштів виконавчого провадження, Інструкцією з організації примусового виконання рішень та Наказом Міністерства юстиції України «Про встановлення видів та розмірів витрат виконавчого провадження», для організації і проведення виконавчих дій щодо забезпечення примусового виконання рішення у даному виконавчому провадженні.
Ухвалою Господарського суду Миколаївської області від 20.10.2025 у даній справі стягувачу поновлено строк на подання скарги, проте у задоволенні самої скарги відмовлено.
Відмовляючи у задоволенні скарги, місцевий господарський суд виходив з того, що державний виконавець діяв у спосіб та в межах повноважень, що передбачені законом. За висновком суду, він правомірно прийняв постанову про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі п. 4 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки стягувачем не було здійснено авансування витрат виконавчого провадження. При цьому, суд зазначив, що чинне законодавство не передбачає здійснення примусового виконання вказаного судового рішення органами державної виконавчої служби за рахунок коштів державного бюджету України та коштів виконавчого провадження. Суд також зазначив, що відсутність у скаржника коштів для сплати авансування витрат виконавчого провадження не свідчить про неправомірність дій державного виконавця та не може бути підставою для скасування постанови. Водночас, суд звернув увагу, що стягувач не позбавлений права повторно направити наказ до примусового виконання. 
Не погодившись з ухвалою суду, Рада подала на неї апеляційну скаргу, в якій просить її скасувати, ухвалити нове рішення про задоволення скарги.
В обґрунтування доводів та вимог апеляційної скарги позивач посилається на протиправність дій державного виконавця та передчасність висновку суду про відсутність підстав для задоволення скарги.
Окремо скаржник звертає увагу на те, що виконавець не звертався до Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, Управління забезпечення примусового виконання рішень Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) та Центрального відділу державної виконавчої служби у м. Миколаєві з проханням здійснити фінансування відповідних витрат виконавчого провадження за рахунок коштів державного бюджету.
Зазначає, що зобов`язання стягувача за свій рахунок забезпечити виконання судового рішення, яким такий обов`язок покладено на боржника, не відповідає ст. 15 Закону України «Про виконавче провадження».
Крім того, скаржник вважає, що з аналізу статті 45 Закону не вбачається, що стягувачу будуть повернуті ці кошти.
Також скаржник звертає увагу, що державним виконавцем на стягувача покладено надмірний тягар витрат, пов`язаних із здійсненням виконавчих дій, які відповідно до встановленого рішенням суду способу поновлення прав власника землі, мали б бути здійснені виключно за рахунок винної сторони - боржника у справі. Також скаржник посилається на рішення Конституційного Суду України від 15.05.2019, яким визнано неконституційним положення ч. 2 ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження» (норми, яка стосується сплати авансового внеску стягувачем при відкритті виконавчого провадження).
Разом з апеляційною скаргою Радою заявлено клопотання про поновлення пропущеного процесуального строку на апеляційне оскарження ухвали суду, яке мотивоване тим, що ним повний текст оскаржуваної ухвали суду було отримано лише 29.10.2025.
Відповідно до вимог ст. 32 ГПК України за результатами автоматизованого розподілу справ між суддями, оформленого протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями, для розгляду справи визначено судову колегію у складі головуючого судді Богацької Н.С., суддів Діброви Г.І., Принцевської Н.М.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 14.11.2025 витребувано у Господарського суду Миколаївської області копії матеріалів справи № 915/1567/21, необхідних для розгляду апеляційної скарги Ради на ухвалу Господарського суду Миколаївської області від 10.09.2024 та відкладено вирішення питання щодо можливості відкриття, повернення, залишення без руху або відмови у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою до надходження копій матеріалів з суду першої інстанції.
24.11.2025 копії матеріалів цієї справи надійшли до суду апеляційної інстанції.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 28.11.2025 Раді поновлено пропущений процесуальний строк на апеляційне оскарження ухвали Господарського суду Миколаївської області від 20.10.2025 про відмову у задоволенні скарги на дії (бездіяльність) державного виконавця у справі № 915/1567/21, за апеляційною скаргою відкрито апеляційне провадження, встановлено іншим учасникам справи строк до 19.12.2025 для подання відзиву на апеляційну скаргу (з належними доказами його направлення іншим учасникам справи), роз`яснено учасникам справи про їх право в строк до 19.12.2025 подати до суду будь-які заяви чи клопотання з процесуальних питань, оформлені відповідно до ст. 170 ГПК України, разом з доказами направлення копій таких заяв чи клопотань іншим учасникам справи, призначено справу № 915/1567/21 до розгляду на 20.01.2026 о 13:45 год.
08.01.2026 від Ради надійшла заява (вх. № 82/26) про участь її представника у судовому засіданні 20.01.2026 о 13:45 год. в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду, яка ухвалою суду від 12.01.2026 задоволена.
Будь-яких інших заяв чи клопотань від учасників справи не надходило.
В судове засідання 20.01.2026 з`явився прокурор та представник Ради. Представники інших учасників справи, а також відділу ДВС в судове засідання не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.
Дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, фактичні обставини справи, оцінивши докази на їх підтвердження в межах доводів апеляційної скарги, надавши правову кваліфікацію відносинам сторін і виходячи з фактів, встановлених у процесі перегляду справи, правових норм, які підлягають застосуванню, та матеріалів справи, судова колегія зазначає наступне.
Як вбачається з матеріалів цієї справи та зазначалось раніше, рішенням Господарського суду Миколаївської області від 19.07.2023 у справі № 915/1567/21, залишеним в силі постановою Верховного Суду від 18.04.2024, задоволено позов прокурора про зобов`язання ОСОБА_1 усунути перешкоди в користуванні Раді земельною ділянкою шляхом знесення самочинно збудованих нежитлових приміщень.
03.06.2024 на виконання вказаного рішення судом видано відповідний наказ, який був направлений Радою на примусове виконання до відділу ДВС та за яким 23.07.2024 було відкрито виконавче провадження ВП НОМЕР_1.
23.07.2024 головним державним виконавцем відділу ДВС винесені постанови про стягнення з боржника виконавчого збору та про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження, які були направлені боржнику, на підтвердження чого державним виконавцем подано до суду згрупований список поштових відправлень та трекінг поштового відправлення №0600946412160 з сайту АТ «Укрпошта», згідно з яким вказане поштове відправлення повернуто відправнику за закінченням встановленого терміну зберігання.
03.09.2024 головним державним виконавцем відділу ДВС направлено ОСОБА_1 вимогу виконавця №100895, в якій він просив боржника у строк до 17.09.2024 повідомити в письмовій формі про виконання рішення суду. На підтвердження факту направлення вказаної вимоги боржнику державним виконавцем подано до суду згрупований список поштових відправлень та трекінг поштового відправлення №0600958331727 з сайту АТ «Укрпошта», згідно з яким вказане поштове відправлення повернуто відправнику за закінченням встановленого терміну зберігання.
20.09.2024 головним державним виконавцем відділу ДВС у межах примусового виконання наказу суду складено акт, яким встановлено, що боржником не надано інформації та доказів, які підтверджують виконання рішення суду.
20.09.2024 головним державним виконавцем відділу ДВС за невиконання боржником у встановлений виконавцем 10-ти денний термін рішення суду без поважних причин винесено постанову від 20.09.2024 ВП НОМЕР_1 про накладення штрафу у розмірі 1700 грн. На підтвердження факту направлення вказаної постанови боржнику державним виконавцем подано до суду згрупований список поштових відправлень та трекінг поштового відправлення №0600965000930 з сайту АТ «Укрпошта», згідно з яким вказане поштове відправлення повернуто відправнику за закінченням встановленого терміну зберігання.
10.10.2024 головним державним виконавцем відділу ДВС направлено ОСОБА_1 вимогу виконавця №117621 від 10.10.2024, в якій він просив боржника у строк до 25.10.2024 повідомити в письмовій формі державного виконавця про виконання рішення суду. На підтвердження факту направлення вказаної вимоги боржнику державним виконавцем подано до суду згрупований список поштових відправлень та трекінг поштового відправлення №060097185252030 з сайту АТ «Укрпошта», згідно з яким вказане поштове відправлення повернуто відправнику за закінченням встановленого терміну зберігання.
07.11.2024 головним державним виконавцем відділу ВДВС в межах примусового виконання наказу суду складено акт, яким встановлено, що боржником не надано інформації та доказів, які підтверджують виконання рішення суду.
07.11.2024 головним державним виконавцем відділу ДВС за невиконання боржником у встановлений виконавцем 10-ти денний термін рішення суду без поважних причин винесено постанову від 07.11.2024 ВП НОМЕР_1 про накладення штрафу у розмірі 3400 грн. На підтвердження факту направлення вказаної постанови боржнику державним виконавцем подано до суду згрупований список поштових відправлень та трекінг поштового відправлення №0600981052240 з сайту АТ «Укрпошта», згідно з яким вказане поштове відправлення повернуто відправнику за закінченням встановленого терміну зберігання.
26.11.2024 відділом ДВС направлено до Відділення поліції №1 Миколаївського районного управління поліції Головного управління національної поліції в Миколаївській області повідомлення №142711 від 28.11.2024 про вчинення кримінального правопорушення передбаченого ст. 382 Кримінального кодексу України, у якому повідомляється, що станом на 28.11.2024 рішення суду у справі №915/1567/21 залишається невиконаним, оскільки боржником ОСОБА_1 не усунуто перешкоди в користуванні Раді земельною ділянкою шляхом знесення самочинно збудованих нежитлових приміщень. Головний державний виконавець просив внести відомості про вчинення ОСОБА_1 кримінального правопорушення передбаченого ст. 382 КК України до Єдиного реєстру досудових розслідувань та розпочати розслідування.
26.12.2024 головним державним виконавцем відділу ДВС складено акт про те, що під час телефонної розмови з представником Ради державному виконавцю було повідомлено, що рішення не виконано.
13.02.2025 відділом ДВС до Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) направлено подання № 18863/20.14-20 про надання інформації про суму вартості послуг (суму майбутнього договору) щодо знесення самочинно збудованих нежитлових приміщень.
14.02.2025 до відділу ДВС надійшла відповідь № 19260/15.1-06 від 14.02.2025 з Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), згідно з якою за результатами отриманих комерційних пропозицій щодо розрахунку орієнтовної вартості послуг з обстеження об`єкту та виготовлення кошторисного розрахунку для подальшого демонтажу приміщення найнижчою за своєю ціною є пропозиція ТОВ «Укрсибстрой», яка складає 4515,00 грн. Як зазначено у листі, після зарахування коштів на рахунок Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) та затвердження змін до кошторису буде вирішуватись питання про укладення відповідного договору з надання вищезазначених послуг.
14.02.2025 відділом ДВС направлено Раді лист №18248, в якому зазначалося, що в ході здійснення виконавчого провадження НОМЕР_1 державним виконавцем вчинено необхідні дії, передбачені ст. 63 Закону України «Про виконавче провадження»: покладено на боржника 2 штрафи за невиконання рішення без поважних причин та надіслано органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення. Разом з цим державний виконавець зазначав, що спосіб виконання передбачає знесення самочинно збудованої нежитлової будівлі, а тому може бути виконаний без участі боржника, у зв`язку з чим відділ ДВС просив стягувача здійснити авансування витрат виконавчого провадження у розмірі 4515,00 грн, пов`язаних з обстеженням об`єктів та виготовленням кошторисного розрахунку для подальшого демонтажу. Разом з цим, державний виконавець попередив, що у разі відсутності авансування, державний виконавець буде зобов`язаний повернути виконавчий документ стягувачу з підстав, зазначених в п. 4 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження».
За результатом розгляду зазначеного вище листа державного виконавця, Радою здійснено авансування витрат виконавчого провадження у розмірі 4515,00 грн. згідно з платіжною інструкцією №194 від 10.03.2025, про що відділ ДВС повідомлено листом №6367/02.02.01-40/02/012/25 від 13.03.2025.
14.03.2025 відділ ДВС звернувся до Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) з листом №31211/20/14-20, в якому просив вирішити питання про укладення відповідного договору з надання вищезазначених послуг ТОВ «Укрсибстрой» щодо знесення самочинно збудованих нежитлових приміщень.
09.05.2025 Південне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Одеса) листом №55450/15.1-06 від 09.05.2025 повідомило відділ ДВС про те, що ФОП Антоновим С.О. на виконання умов договору №Д-2025/2 від 24.04.2025 проведено обстеження об`єкту, який підлягає знесенню та надано відповідну проектно-кошторисну документацію.
В подальшому, листом №64559 від 12.05.2025 відділ ДВС повідомив стягувача про вартість робіт по демонтажу зазначених в рішенні суду споруд та просив здійснити авансування витрат виконавчого провадження у розмірі 461685,06 грн. Водночас, державним виконавцем повідомлено стягувача, про те, що у разі відсутності авансування державний виконавець буде зобов`язаний повернути виконавчий документ стягувачу з підстав, зазначених в п. 4 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження». До вказаного листа додано копію зведеного кошторисного розрахунку вартості об`єкта будівництва.
30.05.2025 Рада листом №14356/02.02.01-40/02/012/25 повідомила відділ ДВС, що за інформацією відділу бухгалтерського обліку Ради на реалізацію Заходів Програми з метою виконання авансування витрат за виконавчими провадженнями на 2025 рік заплановано лише 380000 грн. (залишок на поточну дату складає 298730 грн.), перерозподілу вказаних видатків (їх збільшення) у поточному бюджетному році не планується. У зв`язку з цим, стягувач наразі позбавлений можливості здійснити авансування витрат по виконавчому провадженню НОМЕР_1 від 09.10.2023 у сумі 461685,06 грн. Разом з тим, стягувач також просив відділ ДВС вжити усіх заході, що передбачені ст. 129, 129-1 Конституції України, ст. 1, 18, 20, 42, 63 Закону України «Про виконавче провадження» та Порядком використання коштів виконавчого провадження, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29.04.20047 р. №554, Інструкцією з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 №512/5 та Наказом Міністерства юстиції України від 29.09.2016 №2830/5 «Про встановлення видів та розмірів витрат виконавчого провадження», для організації і проведення виконавчих дій щодо забезпечення примусового виконання рішення у даному виконавчому провадженні.
04.06.2025 головним державним виконавцем відділу ДВС винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу, якою наказ №915/1567/21 від 03.06.2024 повернуто стягувачу на підставі п. 4 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» та повідомлено, що виконавчий документ може бути повторно пред`явлено для виконання в строк до 04.06.2028. 
У вказаній постанові від 04.06.2025 державним виконавцем зазначено, що боржником самостійно вимоги виконавчого документу не виконані, державним виконавцем прийнято рішення про залучення третіх осіб з метою знесення самочинно збудованих нежитлових приміщень без участі боржника. Оскільки виконати вимоги виконавчого документу без участі боржника за допомогою третіх осіб, які діють на платній основі без авансування витрат виконавчого провадження стягувачем неможливо, 12.05.2025 державним виконавцем на адресу Ради направлено пропозицію про здійснення авансування витрат виконавчого провадження для проведення робіт по знесенню самочинно збудованих нежитлових приміщень, де, серед іншого, попереджено стягувача про повернення виконавчого документу в разі відсутності авансування. Згідно листа Ради від 30.05.2025 стягувач відмовився авансувати витрати виконавчого провадження посилаючись на те, що законодавством передбачене право державного виконавця стягувати витрати виконавчого провадження з боржника, що можна розцінити як перешкоджання стягувачем здійснення виконавчого провадження.
Так, не погодившись з вищевказаною постановою про повернення виконавчого документа, стягувач звернувся до суду зі скаргою, вважаючи такі дії державного виконавця неправомірними. 
Предметом скарги є вимоги визнати неправомірними дії головного державного виконавця щодо винесення 04.06.2025 постанови про повернення виконавчого документа стягувачу, визнати незаконною та скасувати цю постанову, зобов`язати головного державного виконавця у повному обсязі вчинити дії, спрямовані на виконання наказу у передбаченому Законом порядку.
Одночасно стягувач просив суд поновити строк на подання скарги.
Відмовляючи у задоволенні скарги, місцевий господарський суд виходив з того, що державний виконавець діяв у спосіб та в межах повноважень, що передбачені Законом. За висновком суду, він правомірно прийняв постанову про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі п. 4 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки стягувачем не було здійснено авансування витрат виконавчого провадження. При цьому, суд зазначив, що чинне законодавство не передбачає здійснення примусового виконання вказаного судового рішення органами державної виконавчої служби за рахунок коштів державного бюджету України та коштів виконавчого провадження. Суд також зазначив, що відсутність у скаржника коштів для сплати авансування витрат виконавчого провадження не свідчить про неправомірність дій державного виконавця та не може бути підставою для скасування постанови.
Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції та зазначає наступне.
Відповідно до ч. 1 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Ухвала Господарського суду Миколаївської області від 20.10.2025 в частині поновлення Раді строку на подачу скарги на дії та постанову державного виконавця не оскаржується, у зв`язку з чим, у відповідності до ч. 1 ст. 269 ГПК України, в цій частині не переглядається в апеляційному порядку.
Щодо суті скарги, колегія суддів зазначає наступне.
Згідно з ч. 1 ст. 339-1 ГПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права.
Повернення виконавчого документа стягувачу є процесуальною дією державного (приватного) виконавця, яка вчиняється ним у випадку, коли внаслідок існування певних обставин або дій чи бездіяльності учасників виконавчого провадження неможливо у примусовому порядку виконати відповідне рішення.
Фактично, у даному випадку, підставою для повернення державним виконавцем виконавчого документа стягувачу стала відсутність у стягувача коштів на авансування витрати виконавчого провадження. 
Відповідно до ч. 1 статті 42 Закону України «Про виконавче провадження» кошти виконавчого провадження складаються з: 1) виконавчого збору, стягнутого з боржника в порядку, встановленому статтею 27 цього Закону, або основної винагороди приватного виконавця; 2) авансового внеску стягувача; 3) стягнутих з боржника коштів на витрати виконавчого провадження.
При цьому, відповідно до ч. 2 статті 42 Закону України «Про виконавче провадження» витрати органів державної виконавчої служби та приватного виконавця, пов`язані з організацією та проведенням виконавчих дій щодо забезпечення примусового виконання рішень, є витратами виконавчого провадження.
Згідно ч. 3 статті 42 Закону України «Про виконавче провадження» витрати виконавчого провадження органів державної виконавчої служби здійснюються за рахунок коштів Державного бюджету України та коштів виконавчого провадження, зазначених у пунктах 2 і 3 частини першої цієї статті. Розмір та види витрат виконавчого провадження встановлюються Міністерством юстиції України.
Крім Закону України «Про виконавче провадження», фінансування виконавчого провадження також регулюється:
- Наказом Міністерства юстиції України від 29.09.2016 № 2830/5 «Про встановлення видів та розмірів витрат виконавчого провадження»;
- Інструкцією з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 № 512/5.
- Порядком використання коштів виконавчого провадження, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29.04.2004 № 554; 
Відповідно до пункту 3 розділу І «Видів та розмірів витрат виконавчого провадження», затверджених наказом Міністерства юстиції України від 29.09.2016 № 2830/5, до видів витрат виконавчого провадження належать: послуги осіб, залучених до проведення виконавчих дій: експертів; зберігачів; перекладачів; суб`єктів оціночної діяльності - суб`єктів господарювання; суб`єктів господарювання та інших осіб, залучених у встановленому законом порядку до проведення виконавчих дій.
Розміри витрат виконавчого провадження, види яких зазначені у пунктах 1, 3, 6, 7, 11 розділу I Видів та розмірів витрат виконавчого провадження, визначаються відповідно до вартості товарів і послуг, зазначеної у відповідних договорах (п. 1 розділ ІІ).
Відповідні структурні підрозділи (спеціалісти) Міністерства юстиції України, міжрегіональних управлінь Міністерства юстиції України, що відповідають за закупівлю товарів і послуг, протягом п`яти робочих днів з дати укладання договору про закупівлю товарів і послуг, визначених пунктами 1, 2, 3, 6, 7, 11 розділу I Видів та розмірів витрат виконавчого провадження, повідомляють Департамент Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, управління забезпечення примусового виконання рішень міжрегіональних управлінь Міністерства юстиції України та відділи державної виконавчої служби про вартість закупівлі одиниці товару і послуги. На підставі наданої інформації державний виконавець визначає розмір витрат виконавчого провадження (п. 7 Розділу ІІ).
Відповідно до пункту 1 розділу VI Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 № 512/5 «Фінансування виконавчого провадження» (в редакції станом на момент винесення оспорюваної постанови про повернення виконавчого документа стягувачу), фінансування виконавчого провадження здійснюється за рахунок коштів виконавчого провадження, визначених статтею 42 Закону.
Використання коштів виконавчого провадження органами державної виконавчої служби здійснюється відповідно до Порядку використання коштів виконавчого провадження, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29.04.2004 № 554.
Витрати виконавчого провадження складаються з мінімальних та додаткових витрат виконавчого провадження (абз. 1 п. 2 розділу VI Інструкції).
Мінімальні витрати виконавчого провадження складаються з плати за користування автоматизованою системою виконавчого провадження та витрат, пов`язаних з винесенням постанов про: відкриття виконавчого провадження; стягнення виконавчого збору (крім випадків, коли виконавчий збір не стягується); стягнення основної винагороди приватного виконавця (крім випадків, коли основна винагорода не стягується); стягнення витрат виконавчого провадження; закінчення виконавчого провадження (повернення виконавчого документа стягувачу). Витрати, пов`язані з винесенням постанов, включають такі види витрат виконавчого провадження: виготовлення постанов та супровідних листів до них (папір, копіювання (друк) документів, канцтовари); пересилання постанов (конверти, знаки поштової оплати (марки) або послуги маркувальної машини (послуги поштового зв`язку)).
До додаткових витрат виконавчого провадження належать витрати виконавчого провадження, які не визначені цим пунктом як мінімальні витрати виконавчого провадження.
Якщо під час примусового виконання рішення органом державної виконавчої служби (приватним виконавцем) було здійснено додаткові витрати виконавчого провадження, виконавець на стадії розподілу стягнутих з боржника грошових сум згідно з вимогами Закону виносить постанову про визначення розміру додаткових витрат виконавчого провадження (крім виконавчих проваджень щодо виконання рішень Європейського суду з прав людини), в якій зазначає розміри та види додаткових витрат виконавчого провадження, що здійснені у відповідному виконавчому провадженні.
Державний виконавець зобов`язаний відкрити виконавче провадження за постановою про стягнення витрат виконавчого провадження не пізніше наступного робочого дня з дня її реєстрації в автоматизованій системі виконавчого провадження.
Постанова про стягнення витрат виконавчого провадження надсилається сторонам виконавчого провадження не пізніше наступного робочого дня після її винесення.
Пунктом 3 розділу VI Інструкції передбачено, що авансові внески стягувачів використовуються виконавцем для здійснення витрат виконавчого провадження в порядку, визначеному пунктом 17 розділу VII цієї Інструкції.
Про використання авансового внеску виконавець готує звіт, в якому наводить перелік витрат виконавчого провадження, здійснених за рахунок авансового внеску, із зазначенням сум коштів, сплачених на фінансування кожної з витрат. Звіт про використання авансового внеску підписується виконавцем та залишається в матеріалах виконавчого провадження.
У разі передачі виконавчого документа відповідно до пункту 7 розділу III цієї Інструкції, передачі виконавчого провадження відповідно до пунктів 4, 6 розділу V цієї Інструкції невикористаний авансовий внесок стягувача перераховується на відповідний рахунок органу державної виконавчої служби (приватного виконавця), якому передається виконавчий документ або виконавче провадження, одночасно з винесенням виконавцем постанови про передачу виконавчого документа (виконавчого провадження). До постанови про передачу виконавчого документа (виконавчого провадження) додається звіт про використання авансового внеску, в якому наводиться перелік витрат виконавчого провадження, здійснених за рахунок авансового внеску, із зазначенням сум коштів, сплачених на фінансування кожної з витрат.
Якщо витрати виконавчого провадження було здійснено за рахунок авансового внеску стягувача, ці кошти перераховуються стягувачу як повернення авансового внеску за рахунок стягнутих з боржника витрат виконавчого провадження.
У разі закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа невикористаний авансовий внесок повертається стягувачу не пізніше трьох робочих днів з дня винесення відповідної постанови.
Відповідно до підпункту 2 пункту 2 Порядку використання коштів виконавчого провадження, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29.04.2004 № 554, кошти використовуються органами державної виконавчої служби для організації та проведення виконавчих дій щодо забезпечення примусового виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), а саме для оплати: послуг експертів, суб`єктів оціночної діяльності - суб`єктів господарювання та інших осіб, залучених у встановленому законом порядку до проведення виконавчих дій.
Отже сукупний аналіз наведених вище приписів чинного законодавства про примусове виконання судових рішень, які регулюють питання, пов`язане з фінансуванням виконавчого провадження, дай підстави для висновку, що:
- витратами виконавчого провадження є витрати органів державної виконавчої служби, пов`язані з організацією та проведенням виконавчих дій щодо забезпечення примусового виконання рішень; 
- до видів витрат виконавчого провадження належать послуги осіб, залучених до проведення виконавчих дій, зокрема, суб`єктів господарювання та інших осіб, залучених у встановленому законом порядку до проведення виконавчих дій;
- самі ж витрати виконавчого провадження органів державної виконавчої служби можуть здійснюватися у тому числі і рахунок коштів Державного бюджету України, а не виключно за рахунок коштів виконавчого провадження, які в свою чергу складаються з авансового внеску стягувача;
- в подальшому, вартість послуг осіб, залучених до проведення виконавчих дій, може бути включена до додаткових витрат виконавчого провадження, на підставі чого державний виконавець виносить постанову про визначення розміру додаткових витрат виконавчого провадження, за якою відкриває виконавче провадження;
- для організації та проведення виконавчих дій щодо послуг суб`єктів господарювання та інших осіб, залучених у встановленому законом порядку до проведення виконавчих дій, передбачено певний порядок звернення державного виконавця до відповідних органів юстиції з питанням оплати послуг, в яких виникла потреба при примусовому виконанні судового рішення.
Натомість, державним виконавцем відділу ДВС не надано суду доказів на підтвердження того, що він звертався до Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, Управління забезпечення примусового виконання рішень Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) та Центрального відділу державної виконавчої служби у м. Миколаєві з проханням здійснити фінансування відповідних витрат виконавчого провадження за рахунок коштів державного бюджету, як і не надано доказів того, що відповідні органи юстиції відмовили у фінансуванні такого виду витрат виконавчого провадження як проведення робіт по знесенню самочинно збудованих нежитлових приміщень, розташованих на земельній ділянці комунальної власності.
Водночас колегія суддів зазначає, що приписи чинного законодавства не передбачають імперативного обов`язку стягувача фінансувати витрати, пов`язані з примусовим виконанням рішення суду про знесення самочинно збудованої будівлі.
Колегія суддів зауважує, що рішенням Господарського суду Миколаївської області від 19.07.2023 у справі № 915/1567/21 зобов`язано саме боржника знести самочинно збудоване нежитлове приміщення. 
Жодних заяв з приводу встановлення порядку виконання вказаного рішення на підставі ч. 1 ст. 331 ГПК України (наприклад: здійснення знесення самочинно збудованої будівлі силами і за рахунок Ради) від стягувача не надходило, такі заяви судом не розглядались.
Більш того, виконання судового рішення не може залежати він наявності/відсутності у стягувача грошових коштів, необхідних на покриття витрат виконавчого провадження.
Також колегією суддів враховується, що 15.05.2019 Конституційний Суд України ухвалив рішення, яким визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення ч. 2 ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження».
Хоча вказане рішення і стосувалося норми, яка передбачала сплату авансового внеску стягувачем при відкритті виконавчого провадження, водночас Конституційний Суд України ноголошував, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, визначений у законі комплекс дій, спрямованих на захист і поновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (абзац третій пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 13 грудня 2012 року № 18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (перше речення абзацу другого пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 25 квітня 2012 року № 11-рп/2012); право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень - складовою права на справедливий судовий захист (абзац п`ятий підпункту 2.1 пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 26 червня 2013 року № 5-рп/2013).
Конституційний Суд України зазначав, що забезпечення державою виконання судового рішення як невід`ємної складової права кожного на судовий захист закладено на конституційному рівні у зв`язку із внесенням Законом України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)» від 2 червня 2016 року № 1401-VIII змін до Конституції України та доповненням її, зокрема, статтею 129-1, частиною другою якої передбачено, що держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.
Аналіз статей 3, 8, частин першої, другої статті 55, частин першої, другої статті 129-1 Конституції України у їх системному зв`язку, наведених юридичних позицій Конституційного Суду України дає підстави стверджувати, що обов`язкове виконання судового рішення є необхідною умовою реалізації конституційного права кожного на судовий захист, тому держава не може ухилятися від виконання свого позитивного обов`язку щодо забезпечення виконання судового рішення задля реального захисту та відновлення захищених судом прав і свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави. Позитивний обов`язок держави щодо забезпечення виконання судового рішення передбачає створення належних національних організаційно-правових механізмів реалізації права на виконання судового рішення, здатних гарантувати здійснення цього права та обов`язковість судових рішень, які набрали законної сили, що неможливо без їх повного та своєчасного виконання.
З практики Європейського суду з прав людини вбачається, що визначене статтею 6 Конвенції право на суд було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне обов`язкове судове рішення не виконувалося на шкоду одній зі сторін; і саме на державу покладено позитивний обов`язок створити систему виконання судових рішень, яка була б ефективною як у теорії, так і на практиці, і гарантувала б їх виконання без неналежних затримок; водночас ухиленням від виконання цього обов`язку є перекладення державою відповідальності за фінансове забезпечення організації виконавчого провадження на особу, на користь якої ухвалене судове рішення; ефективний доступ до суду включає право на те, щоб рішення суду було виконане без невиправданих затримок; держава і її державні органи відповідальні за повне та своєчасне виконання судових рішень, які постановлені проти них (§ 43 рішення у справі «Shmalko v. Ukraine» від 20 липня 2004 року, § 84 рішення у справі «Fuklev v. Ukraine» від 7 червня 2005 року, § 64 рішення у справі «Apostol v. Georgia» від 28 листопада 2006 року, §§ 46, 51, 54 рішення у справі «Yuriy Nikolayevich Ivanov v. Ukraine» від 15 жовтня 2009 року).
Європейський суд з прав людини вказав, що визнання владою заявника відповідальним за ініціювання виконавчих проваджень стосовно судового рішення на його користь і нехтування нею його фінансовим станом були надмірним обтяженням і призвели до обмеження його права на доступ до суду такою мірою, що знівелювало сутність цього права (§ 65 рішення у справі «Apostol v. Georgia» від 28 листопада 2006 року).
Конституційний Суд України, беручи до уваги статті 3, 8, частини першу, другу статті 55, частини першу, другу статті 129-1 Конституції України, свої юридичні позиції щодо визначення виконання судового рішення складовою конституційного права на судовий захист, вважав, що держава, створюючи належні національні організаційно-правові механізми реалізації права на виконання судового рішення, повинна не лише впроваджувати ефективні системи виконання судових рішень, а й забезпечувати функціонування цих систем у такий спосіб, щоб доступ до них мала кожна особа, на користь якої ухвалене обов`язкове судове рішення, у разі, якщо це рішення не виконується, у тому числі державним органом.
Конституційний Суд України наголошував, що визначений у законі порядок забезпечення державою виконання судового рішення має відповідати принципам верховенства права та справедливості, гарантувати конституційне право на судовий захист; невиконання державою позитивного обов`язку щодо забезпечення функціонування запроваджуваної нею системи виконання судових рішень призводить до обмеження конституційного права на судовий захист та нівелює його сутність.
Конституційний Суд України вважав, що з огляду на статті 3, 8, частини першу, другу статті 55, частини першу, другу статті 129-1 Основного Закону України в аспекті гарантування на конституційному рівні права кожного на судовий захист та забезпечення державою виконання судового рішення відсутність у стягувача як особи, на користь якої ухвалене судове рішення, фінансової можливості сплатити авансовий внесок не повинна перешкоджати реалізації його права на виконання судового рішення, особливо коли боржником за цим рішенням є державний орган. У чинному правовому регулюванні має бути встановлений такий порядок сплати авансового внеску особою, на користь якої ухвалене судове рішення, який забезпечив би в усіх випадках і за будь-яких умов повне й своєчасне виконання такого рішення та його обов`язковість.
Визначенням положеннями частини другої статті 26 Закону обов`язкової сплати авансового внеску особою, на користь якої ухвалене судове рішення, як необхідної умови початку примусового виконання цього рішення органом державної виконавчої служби, покладено на цю особу фінансовий тягар забезпечувати функціонування впровадженої державою системи виконання судових рішень, що не гарантує доступу для кожної такої особи до вказаної системи, отже, не забезпечує в усіх випадках і за будь-яких умов повного та своєчасного виконання цього рішення, його обов`язковості.
Конституційний Суд України наголошував, що держава має позитивний обов`язок забезпечувати виконання судового рішення, проте визначеним положеннями частини другої статті 26 Закону правовим регулюванням щодо обов`язкового авансування початку примусового виконання судового рішення особою, на користь якої ухвалене це рішення, такий обов`язок держави перекладено на вказану особу, що нівелює сутність її конституційного права на судовий захист та суперечить положенням статей 3, 8, частин першої, другої статті 55, частин першої, другої статті 129-1 Конституції України.
Колегія суддів зауважує, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (п. 2 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 13.12.2012 №18-рп/2012).
Невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (п. 3 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 25.04.2012 № 11-рп/2012).
У справі «Кайсин проти України» (Kaysin and Others v.Ukraine) ЄСПЛ наголосив, що правосуддя було б ілюзорним, якби внутрішній правопорядок держави дозволяв невиконання остаточного й обов`язкового рішення суду стосовно однієї зі сторін.
Неможливість для заявника домогтися виконання судового рішення, винесеного на його чи її користь, становить втручання у право на мирне володіння майном, що викладене у першому реченні пункту першого статті 1 Протоколу №1 (див. серед інших джерел, «Бурдов проти Росії» , заява №59498/00; «Ясіуньєне проти Латвії», заява №41510/98, 06.03.2003).
У рішеннях у справі Антонюк проти України, № 17022/02, від 11.12.2008 та у справі Мкртчян проти України, № 21939/05, від 20.05.2010 ЄСПЛ вказує, що відповідальність держави за виконання судових рішень щодо приватних осіб зводиться до участі державних органів у виконавчому провадженні та обмежується питаннями організації та вчинення виконавчих дій.
Встановлена обов`язковість судового рішення, яке набрало законної сили, не дає підстав для висновку про можливість ставити його виконання в залежність від волевиявлення боржника або будь-яких інших осіб на вчинення чи не вчинення дій щодо його виконання, оскільки це б нівелювало значення самого права звернення до суду як засобу захисту та забезпечення реального відновлення порушених прав та інтересів (правові висновки Верховного Суду у пункті 13 постанови від 30.08.2018 у справі № 916/4106/14 та підпункті 8.12 постанови від 25.09.2020 у справі № 924/315/17).
Відповідно до ч. 2 ст. 343 ГПК України у разі встановлення обґрунтованості скарги суд скасовує оскаржувані рішення та визнає дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).
Враховуючи вищевикладене у сукупності, колегія суддів доходить висновку про передчасність винесення державним виконавцем постанови про повернення виконавчого документа стягувачу у виконавчому провадженні. 
За таких обставин, наявні підстави для задоволення скарги Ради в частині визнання неправомірними цих дій державного виконавця, відповідно, визнання незаконною та скасування постанови про повернення виконавчого документа стягувачу від 04.06.2025.
Щодо вимог, викладених в п. 4 прохальної частини скарги, про зобов`язання головного державного виконавця відділу ДВС у повному обсязі вчинити дії, спрямовані на виконання наказу у передбаченому Законом України «Про виконавче провадження» порядку, колегія суддів зазначає, що визначення обсягу та порядку здійснення відповідних дій виконавчого провадження віднесено Законом до компетенції виконавців та не підлягає регулюванню господарським судом, у зв`язку з чим, у задоволенні скарги Ради в цій частині слід відмовити.
За таких обставин, апеляційна скарга Ради підлягає частковому задоволенню, оскаржувана ухвала частковому скасуванню, з прийняттям нового рішення про часткове задоволення скарги стягувача.
Керуючись статтями 269, 270, 275, 277, 281-284 ГПК України, суд
ПОСТАНОВИВ
Апеляційну скаргу Миколаївської міської ради задовольнити частково.
Ухвалу Господарського суду Миколаївської області від 20.10.2025 у справі № 915/1567/21 скасувати частково, виклавши її резолютивну частину у наступній редакції:
«Поновити Миколаївській міській раді строк на подання скарги на дії та постанову головного державного виконавця Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) від 04.06.2025 у виконавчому провадженні № НОМЕР_1 про повернення виконавчого документа стягувачу.
Скаргу Миколаївської міської ради (вх. № 10108/25 від 07.07.2025) задовольнити частково.
Визнати неправомірними дії головного державного виконавця Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Лемещенко Анастасії Павлівни щодо винесення 04.06.2025 у виконавчому провадженні № НОМЕР_1 постанови про повернення виконавчого документа стягувачу.
Скасувати постанову головного державного виконавця Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Лемещенко Анастасії Павлівни від 04.06.2025 у виконавчому провадженні № НОМЕР_1 про повернення виконавчого документа стягувачу, а саме: наказу Господарського суду Миколаївської області від 03.06.2024 у справі № 915/114/20.
В задоволенні решти скарги Миколаївської міської ради (вх. № 10108/25 від 07.07.2025) відмовити».
Постанова, відповідно до вимог ст. 284 ГПК України, набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена у касаційному порядку у строк, який обчислюється відповідно до ст. 288 ГПК України.
Повна постанова складена 26.01.2026.

Головуючий суддя Н.С. Богацька

судді Г.І. Діброва 

Н.М. Принцевська