ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

головуючий суддя у першій інстанції: Сидор Н.Т.

02 лютого 2026 року	Львів	Справа № 380/13615/25 пров. № А/857/46678/25	
Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого-судді: Бруновської Н.В.
суддів: Хобор Р.Б., Шавеля Р.М.
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 21 жовтня 2025 року у справі № 380/13615/25 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії,-
В С Т А Н О В И В :
04.07.2025р. ОСОБА_1 звернувся з позовом до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові, у якому просив суд: 
- визнати дії щодо відмови у наданні інформації та документів на запит на інформацію №183 від 12.06.2025р. протиправними;
- зобов`язати належним чином розглянути запит на інформацію №183 від 20.06.2025р., у відповідності до вимог чинного законодавства, зокрема Закону України «Про доступ до публічної інформації». 
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 21.10.2025р. в позові відмовлено.
Не погоджуючись із даним рішенням, апелянт ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій зазначає, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права.
Апелянт просить суд, рішення Львівського окружного адміністративного суду від 21.10.2025р. скасувати та прийняти нове рішення, яким позов задоволити.
Відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі: подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи скарги, законність і обґрунтованість рішення суду, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення виходячи з наступних підстав.
23.05.2025р. журналіст ОСОБА_1 звернувся до Державного бюро розслідувань з повідомленням про кримінальне правопорушення, яке передбачене ч.1 ст.365 КК України, вчинене службовими особами Слідчого відділу Львівського районного управління поліції № 2 Головного управління Національної поліції у Львівській області, під час реєстрації та подальшого розслідування кримінального провадження № 12025141370000205 від 12.03.2025р.
Із змісту листа Територіального управління Державного бюро розслідування у м. Львів №30011зкп-25/л/12-11-46737/25 від 10.06.2025р., який підписаний старшим слідчим з ОСВ першого слідчого відділу (з дислокацією у місті Львові) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові Риваком Ю. видно, що звернення журналіста ОСОБА_1 від 23.05.2025р. щодо можливих протиправних дій працівників ГУНП у Львівській області виразились, у безпідставному внесенні даних до ЄРДР про вчинення тяжкого злочину. Зокрема, Територіальне управління ДБР у м. Львові, в повному обсязі перевірив викладені у заяві журналіста ОСОБА_1 від 23.05.2025р. доводи. Водночас, об`єктивних даних, які б свідчили про вчинення працівниками поліції у Львівській області, кримінального правопорушення встановлено не було, у зв`язку із чим, відсутні підстави для внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань. Також роз`яснено, що відповідно до ст.ст. 303-307 КПК України рішення, дії чи бездіяльність слідчого або прокурора, у тому числі щодо невнесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань, під час досудового розслідування, можуть бути оскаржені слідчому судді місцевого суду. 
12.06.2025р. за вих. №183 журналіст ОСОБА_1 звернувся із запитом на отримання публічної інформації до Територіального управління ДБР у м. Львів, який направив на офіційну електронну адресу Територіального управління ДБР у м. Львів sdz@lv.dbr.gov.ua.
У запиті позивач, керуючись ст.ст.34,40 Конституції України, ст.ст.1,19 Закону України «Про доступ до публічної інформації», ст.ст.5, 6 Закону України «Про інформацію», ст.18 Закону України «Про звернення громадян», просив:
- надати інформацію про заходи, які вжито Територіальним управлінням ДБР у м. Львові для перевірки у повному обсязі викладених доводів у зверненні від 23.05.2025р. за вих. №162, про які зазначено у абз.6 сторінки 2 листа Територіального управління ДБР у м. Львів №30011зкп-25/л/12-11-46737/25 від 10.06.2025р., в розрізі кожного заходу окремо, їх загальної кількості, виду і т.д.;
- надати копії документів, які складені та отримані під час проведення перевірки у повному обсязі викладених доводів у зверненні від 23.05.2025р. за вих. № 162;
- надати копії всіх матеріалів перевірки, які сформовані у справі за зверненням від 23.05.2025р. за вих. № 162.
Зазначений запит від 12.06.2025р. № 183 розглянутий Територіальним управлінням ДБР у м.Львові у порядку та у спосіб, визначені Законом України «Про доступ до публічної інформації», та відмовлено ОСОБА_1 у наданні запитуваної інформації (лист від 19.06.2025р. № 33114ПІ-25/12-09-49742-25), ураховуючи, що така інформація не є публічною і доступ до такої інформації надається в порядку, встановленому кримінально-процесуальним законом, а не в порядку, передбаченому Законом України «Про доступ до публічної інформації».
ч.2 ст.19 Конституції України встановлено, що органи державної влади, їх посадові особи повинні діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
У ст.10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) зазначено, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Ця стаття не перешкоджає державам вимагати ліцензування діяльності радіомовних, телевізійних або кінематографічних підприємств. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я чи моралі, для захисту репутації чи прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або для підтримання авторитету і безсторонності суду.
У практиці Європейського суду з прав людини склався уже усталений підхід, що доступ до публічної інформації охороняється ст.10 Конвенції.
Так у справі «Співдружність Матерів Південної Чехії проти Республіки Чехія» (Sdruzeni Jihoceske Matky v. Czech Republic, заява № 19101/03) ЄСПЛ визнав, що відмова надати на запит інформацію з боку державних органів була формою втручання у право на свободу одержувати інформацію, і тому цей випадок повинен розглядатися на предмет дотримання вимог ст.10 Конвенції.
В ст.40 Конституції України передбачено, що усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.
Порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, що становить суспільний інтерес, визначає Закон України від 13 січня 2011 року № 2939-VI «Про доступ до публічної інформації» (далі – Закон №2939-VI).
Із змісту ст.1 Закону України «Про доступ до публічної інформації», видно, що публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом. Публічна інформація є відкритою, крім випадків, встановлених законом.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що запитувана позивачем інформація не є публічної, оскільки інформація про «заходи вжитті державним правоохоронним органом під час опрацювання заяви про вчинення кримінального правопорушення, в розрізі кожного заходу окремо, їх загальної кількості, виду і т д» не є заздалегідь відображеною та задокументовано. Розпорядник може надати лише ту інформацію, яка вже існує і заздалегідь зафіксована на будь-яких носіях. Вжиття заходів для того, щоб створити інформацію, якої у володінні розпорядника немає, але щодо якої подано інформаційний запит, не охоплюється поняттям доступу до публічної інформації, а тому не покладає на розпорядника ( додаткових) зобов`язань надавати та/або відповідальності за ненадання запитувачу інформації.
Отже, інформація запитувана ОСОБА_1 критеріям «відображеності та задокументованості» не відповідала, оскільки для надання відповіді на запит позивача Територіальне управління ДБР у м. Львові мало відтворити та систематизувати інформацію про заходи, які вжито слідчим під час опрацювання заяви про вчинення кримінального правопорушення від 23.05.2025р. № 162, здійснити аналітичне дослідження та узагальнити відомості отриманих з різних внутрішніх матеріалів. Тобто, для надання відповіді Територіальне управління ДБР у м. Львові мало створити новий аналітичний документ, що виходить за межі обов`язків передбачених Законом України «Про доступ до публічної інформації».
Апелянт вважає, що оскільки по його заяві Територіальним управлінням ДБР у м. Львові не вносились відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань та як наслідок не розпочиналося досудове розслідування, він вправі отримати інформацію в порядку Закону України «Про доступ до публічної інформації», а не в порядку вимог Кримінально-процесуального кодексу України.
Однак, колегія суддів не погоджується з доводами апелянта виходячи з наступного.
ч.1, ч. 2 ст.214 КПК України, передбачено, що слідчий, дізнавач, прокурор невідкладно, але не пізніше 24 годин після подання заяви, повідомлення про вчинене кримінальне правопорушення або після самостійного виявлення ним з будь-якого джерела обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, зобов`язаний внести відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань, розпочати розслідування та через 24 години з моменту внесення таких відомостей надати заявнику витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань. Слідчий, який здійснюватиме досудове розслідування, визначається керівником органу досудового розслідування, а дізнавач - керівником органу дізнання, а в разі відсутності підрозділу дізнання - керівником органу досудового розслідування.
Досудове розслідування розпочинається з моменту внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань. 
Згідно п.1 ч.1 ст.303 КПК України на досудовому провадженні можуть бути оскаржені такі рішення, дії чи бездіяльність слідчого, дізнавача або прокурора, серед іншого, зокрема: бездіяльність слідчого, дізнавача, прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення, у неповерненні тимчасово вилученого майна згідно з вимогами статті 169 цього Кодексу, а також у нездійсненні інших процесуальних дій, які він зобов`язаний вчинити у визначений цим Кодексом строк, - заявником, потерпілим, його представником чи законним представником, підозрюваним, його захисником чи законним представником, представником юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, володільцем тимчасово вилученого майна, іншою особою, права чи законні інтереси якої обмежуються під час досудового розслідування.
В ст.303 КПК України видно, що бездіяльність слідчого, дізнавача, прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР після отримання заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення може бути оскаржена шляхом подання скарги слідчому судді. 
ст.24 КПК України передбачено, що кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому цим Кодексом. 
Відповідно до ч.1 ст.304 КПК України, скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого, дізнавача чи прокурора, передбачені частиною першою статті 303 цього Кодексу, можуть бути подані особою протягом десяти днів з моменту прийняття рішення, вчинення дії або бездіяльності. Якщо рішення слідчого, дізнавача чи прокурора оформлюється постановою, строк подання скарги починається з дня отримання особою її копії.
З аналізу наведених приписів КПК України видно, що перевірка заяви про вчинення кримінального правопорушення в порядку ст.214 КПК України є процесуальною діяльністю, в цьому випадку, слідчих Територіального управління ДБР у м. Львові, тому відповідно інформація про заходи, які вжиті Територіальним управлінням ДБР у м. Львові для перевірки такої заяви та всі документи, що отримані в ході такої перевірки не є публічними та такими, що можуть бути отримані в порядку Закону України «Про доступ до публічної інформації», адже не отримані за результатами виконання публічно-владних управлінських функцій.
Одночасно, суд апеляційної інстанції наголошує, що доступ до інформації, яка отримана у рамках реалізації процесуальних функцій та матеріалів, які створюються в рамках кримінального процесуального реагування на заяву про вчинення кримінального правопорушення, регулюється виключно положеннями КПК України. 
Доступ до інформації, яка отримана або створена в процесі виконання слідчими кримінально-процесуальних функцій, надається в порядку, встановленому кримінально-процесуальним законом, а не в порядку, передбаченому Законом України «Про доступ до публічної інформації». 
Право на доступ до спірної інформації, реалізується не через загальний механізм отримання публічної інформації, відповідно до положень Закону України «Про доступ до публічної інформації», а через можливість заявника оскаржити відмову слідчого у внесенні відомостей до ЄРДР та початку досудового розслідування у кримінальному провадженні, за результатами розгляду заяви про вчинення кримінального правопорушення, відповідно до ст.214 КПК України. 
Проте, застосування запиту на публічну інформацію в такому випадку є недоцільним та таким, що підмінює процесуальний механізм передбачений КПК України.
Колегія суддів наголошує та додатково звертає увагу ОСОБА_1 , що такий не позбавлений можливості ознайомитися із усіма матеріалами перевірки його заяви про вчинення кримінального правопорушення в порядку КПК України, та у випадку незгоди із рішеннями, діями та бездіяльністю ТУ ДБР у м. Львові оскаржити такі до суду також в порядку вимог КПК України.
Водночас, апелянт помилково трактує норми КПК України, вважаючи, що КПК України регламентує доступ до матеріалів досудового розслідування, а якщо таке не було розпочате, як у цьому випадку, оскільки на момент виникнення спірних правовідносин відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань не було внесено, такі матеріали можуть бути надані в порядку Закону України «Про доступ до публічної інформації». Оскільки, подання позивачем заяви про вчинення кримінального правопорушення в порядку ст.214 КПК України вже розпочало відлік усіх наступних процесуальних дій в порядку кримінально-процесуального законодавства як зі сторони правоохоронного органу так і заявника зокрема.
Суд наголошує, що у Рішенні від 23.05.2001 № 6-рп/2001 Конституційний Суд України виснував, що кримінальне судочинство – це врегульований нормами КПК України порядок діяльності органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду (судді) щодо порушення, розслідування, розгляду і вирішення кримінальних справ, а також діяльність інших учасників кримінального процесу – підозрюваних, обвинувачених, підсудних, потерпілих, цивільних позивачів і відповідачів, їх представників та інших осіб з метою захисту своїх конституційних прав, свобод та законних інтересів. Захист прав і свобод людини не може бути надійним без надання їй можливості при розслідуванні кримінальної справи оскаржити до суду окремі процесуальні акти, дії чи бездіяльність органів дізнання, попереднього слідства і прокуратури. Проте, таке оскарження може здійснюватися у порядку, встановленому КПК України, оскільки діяльність посадових осіб, як і діяльність суду, має свої особливості, не належить до сфери управлінської.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову, оскільки суб`єкт владних повноважень в особі Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові діяв в межах повноважень та у спосіб визначений законами та Конституцією України. 
Інші доводи апеляційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою апелянта з висновками суду першої інстанцій по їх оцінці, тому не можуть бути прийняті апеляційною інстанцією.
Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі “Серявін та інші проти України” (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі “Руїс Торіха проти Іспанії” (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29).
Також, п.41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, визначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Згідно ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
ст.316 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Із врахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним, доводи апеляційної скарги зроблених судом першої інстанції висновків не спростовують і при ухваленні оскарженого судового рішення порушень норм матеріального та процесуального права ним допущено не було, тому, відсутні підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції.
Керуючись ст.ст. 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд-
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення, а Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 21 жовтня 2025 року у справі № 380/13615/25- без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя	 	Н. В. Бруновська 	
судді	 	Р. Б. Хобор 	
 	 	Р. М. Шавель