ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

03 грудня 2025 року 
м. Київ

справа № 361/2999/20
провадження № 61-7688св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
судді-доповідача - Петрова Є. В.,
суддів: Грушицького А. І., Калараша А. А., Литвиненко І. В., Пророка В. В., 

учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 , 
відповідачі: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , 
треті особи:Орган опіки та піклування Білоцерківської районної державної адміністрації Київської області, Служба у справах дітей та сім`ї Білоцерківської районної державної адміністрації Київської області, приватний нотаріус Броварського міського нотаріального округу Київської області Самко Ніна Тарасівна, 

розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 , на постанову Київського апеляційного суду від 22 квітня 2024 року в складі колегії суддів Ратнікової В. М., Борисової О. В., Левенця Б. Б. у справі за позовом ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 , до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи: Орган опіки та піклування Білоцерківської районної державної адміністрації Київської області, Служба у справах дітей та сім`ї Білоцерківської районної державної адміністрації Київської області, приватний нотаріус Броварського міського нотаріального округу Київської області Самко Ніна Тарасівна, про визнання недійсним договору дарування та скасування рішення про державну реєстрацію прав,

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог
У травні 2020 року ОСОБА_2 , яка діє в інтересах малолітнього сина ОСОБА_1 , звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи: Орган опіки та піклування Білоцерківської районної державної адміністрації Київської області, Служба у справах дітей та сім`ї Білоцерківської районної державної адміністрації Київської області, приватний нотаріус Броварського міського нотаріального округу Київської області Самко Н. Т., про визнання недійсним договору дарування та скасування рішення про державну реєстрацію прав.
Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що 04 липня 2016 року Дніпровський районний відділ державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві (далі - Дніпровський ВДВС) відкрив виконавче провадження № НОМЕР_1 на підставі виконавчого листа від 24 грудня 2015 року № 376/2035/15 з виконання рішення Сквирського районного суду Київської області від 24 грудня 2015 року про стягнення із ОСОБА_3 на її користь аліментів на сина ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у твердій грошовій сумі в розмірі 3 000,00 грн.
03 березня 2017 року державний виконавець прийняв постанову про арешт майна боржника та здійснив виклик боржника для надання пояснення за фактом невиконання ним вимог виконавчого листа, а також повідомив про заходи, які ним вживаються з метою виконання рішення суду.
15 березня 2017 року ОСОБА_3 звернувся до Дніпровського ВДВС із заявою, у якій просив приєднати платіжний документ на суму 500,00 грн та рішення Сквирського районного суду Київської області від 04 листопада 2016 року про зменшення розміру аліментів, що стягуються з нього на сина ОСОБА_1 .
Однак рішенням від 25 квітня 2017 року Апеляційний суд Київської області зазначене рішення суду першої інстанції від 04 листопада 2016 року скасував та ухвалив нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 про зменшення розміру аліментів на сина ОСОБА_5 , що стягуються за рішенням Сквирського районного суду Київської області від 24 грудня 2015 року, відмовив.
Разом із тим 26 травня 2020 року, не виконуючи своїх батьківських обов`язків з утримання сина ОСОБА_1 , маючи заборгованість зі сплати аліментів у розмірі 122 250,00 грн, боржник ОСОБА_3 уклав зі своєю матір`ю ОСОБА_4 договір дарування належної йому на праві особистої приватної власності квартири АДРЕСА_1 (далі - квартира).
Позивач зазначала, що цей договір дарування квартири ОСОБА_3 уклав зі своєю матір`ю ОСОБА_4 для приховування свого майна та з метою уникнення ним відповідальності за несплату аліментів. Вважала, що оскільки він, будучи обізнаним про відкрите виконавче провадження № НОМЕР_1 щодо стягнення з нього аліментів на сина, наявність заборгованості з їх сплати та існування постанови державного виконавця про арешт майна, всупереч вимогам законодавства вчинив оспорюваний правочин, то на підставі положень частини першої статті 203, статті 234 ЦК України цей правочин має бути визнаний судом недійсним. Визнання правочину недійсним та повернення квартири у власність ОСОБА_3 дасть змогу захистити права їхнього сина ОСОБА_1 , оскільки за рахунок реалізації вказаної квартири можливо буде виконати рішення Сквирського районного суду Київської області від 24 грудня 2015 року.
Посилаючись на викладені обставини, уточнивши позовні вимоги, позивач ОСОБА_2 , яка діє в інтересах малолітнього сина ОСОБА_1 , просила суд: 
- визнати недійсним договір дарування спірної квартири, укладений 26 травня 2017 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Броварського міського нотаріального округу Київської області Самко Н. Т. та зареєстрований у реєстрі за № 838;
- скасувати рішення приватного нотаріуса Самко Н. Т. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) від 26 травня 2017 року, індексний номер 35388257, про реєстрацію права власності на спірну квартиру за ОСОБА_4 . 
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Броварський міськрайонний суд Київської області рішення від 19 жовтня 2023 року позов ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 , про визнання недійсним договору дарування та скасування рішення про державну реєстрацію прав, задовольнив.
Визнав недійсним договір дарування спірної квартири, який укладений 26 травня 2017 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Броварського міського нотаріального округу Київської області Самко Н. Т., зареєстрований у реєстрі за № 838.
Скасував рішення приватного нотаріуса Броварського міського нотаріального округу Київської області Самко Н. Т. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) від 26 травня 2017 року, індексний номер 35388257, про реєстрацію права власності на квартиру за ОСОБА_4 .
Стягнув з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі по 1 051,00 грн з кожного.
Задовольняючи позовні вимоги про визнання договору дарування спірної квартири недійсним, суд першої інстанції керувався тим, що відчуження ОСОБА_3 спірного нерухомого майна здійснено умисно з метою уникнення сплати боргу та виконання судового рішення про стягнення з нього аліментів на утримання сина. При цьому суд урахував, що станом на час укладення 26 травня 2017 року оспорюваного договору дарування заборгованість відповідача зі сплати аліментів, хоча і становила незначний розмір, а саме 19 500,00 грн, однак після відчуження майна заборгованість відповідача стала зростати та станом на час звернення до суду з цим позовом уже становила 122 250,00 грн, що свідчить про умисне невиконання боржником рішення суду та обізнаність про безкарність такого невиконання, зокрема про те, що його майно не буде реалізоване за наявну заборгованість у зв`язку з його відчуженням, що дає змогу діяти йому недобросовісно та не здійснювати регулярні платежі зі сплати аліментів. Також суд урахував те, що спірна квартира відчужена на підставі безвідплатного договору на користь близького родича (матері), іншого майна у ОСОБА_3 , за рахунок якого він може нести відповідальність за своїми зобов`язаннями зі сплати аліментів на дитину у виконавчому провадженні № НОМЕР_2, немає.
Київський апеляційний суд постановою від 22 квітня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнив.
Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 19 жовтня 2023 року скасував та ухвалив нове судове рішення.
Позов ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 , про визнання недійсним договору дарування та скасування рішення про державну реєстрацію прав залишив без задоволення.
Стягнув з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 на відшкодування судового збору за подання апеляційної скарги 2 522,40 грн.
Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд апеляційної інстанції керувався тим, що позивач не надала належних та допустимих доказів на підтвердження наявності в діях ОСОБА_3 під час укладення договору дарування спірної квартири умислу на ухилення як платника аліментів від виконання свого обов`язку зі сплати аліментів на користь позивача згідно з судовим рішенням, а також порушення інтересів дитини внаслідок укладення оспорюваного правочину. При цьому апеляційний суд урахував ту обставину, що станом на травень 2017 року, тобто на момент укладення оспорюваного договору, заборгованість боржника за виконавчим провадженням зі сплати аліментів становила 19 500,00 грн. Поведінка відповідача та надані ним докази свідчать про зацікавленість останнього погасити заборгованість зі сплати аліментів. 
Короткий зміст вимог та доводів, наведених у касаційній скарзі
27 травня 2024 року ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 , подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати постанову Київського апеляційного суду від 22 квітня 2024 року та залишити в силі рішення суду першої інстанції.
У касаційній скарзі заявник посилається на підставу касаційного оскарження, визначену пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України. Зазначає, що суд апеляційної інстанції під час ухвалення оскаржуваного рішення неправильно застосував норми матеріального права та порушив норми процесуального права, суд не врахував висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16, Верховного Суду, викладених у постановах від 17 березня 2021 року у справі № 299/396/17, від 07 жовтня 2020 року у справі № 755/17944/18, від 10 лютого 2021 року у справі № 754/5841/17, від 14 липня 2020 року у справі № 754/2450/18, від 24 березня 2020 року у справі № 704/1410/18, від 14 січня 2020 року у справі № 489/5148/18, від 10 травня 2023 року у справі № 755/17944/18, від 12 квітня 2023 року у справі № 161/12564/21, від 24 липня 2019 року у справі № 405/1820/17, від 19 травня 2021 року у справі № 693/624/19, від 06 березня 2019 року у справі № 317/3272/16, від 03 липня 2019 року у справі № 310/4417/17, у яких викладено висновок щодо застосування загальних положень статей 3, 15, 16, 203, 215, 234 ЦК України під час визнання недійсним оспорюваного правочину та необхідності їх застосування у випадках оскарження договорів, що вчиняються на шкоду кредиторам (фраудаторних договорів).
Заявник не погоджується з висновком суду апеляційної інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог та зазначає про помилковість висновків суду про те, що станом на час укладення оспорюваного правочину сума заборгованості була незначною (19 500,00 грн). Звертає увагу на те, що на час укладення договору дарування заборгованість зі сплати аліментів становила 49 833,30 грн.
ОСОБА_3 під час укладення 26 травня 2017 року договору дарування спірної квартири зі своєю матір`ю ОСОБА_4 знав про ухвалене Сквирським районним судом Київської області рішення від 24 грудня 2015 року у справі № 376/2035/15 про стягнення з нього аліментів на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , не погоджувався із цим рішенням суду та в подальшому звертався із позовом до ОСОБА_2 про зменшення розміру аліментів, знав про існування виконавчих проваджень № НОМЕР_1 та № НОМЕР_3 та про наявність заборгованості зі сплати аліментів, яка постійно зростає, а тому він міг передбачити негативні наслідки для себе у випадку виконання судового рішення для погашення заборгованості шляхом звернення стягнення на спірне нерухоме майно.
Суд апеляційної інстанції не надав належної оцінки розрахунку заборгованості зі сплати аліментів згідно з виконавчим провадженням № НОМЕР_1, відповідно до якого заборгованість за виконавчим листом № 376/2035/15, виданим Сквирським районним судом Київської області 24 грудня 2015 року, станом на лютий 2024 року становить 4 252,41 грн; штраф за несплату аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за три роки, у розмірі 50 відсотків суми заборгованості зі сплати аліментів становить 118 348,95 грн. Однак станом на час ухвалення рішення судом першої інстанції заборгованість ОСОБА_3 становила 30 307,49 грн, а це понад десять місяців несплати ним аліментів синові, що свідчить про незацікавленість відповідача погасити заборгованість зі сплати аліментів та про небажання виконувати свої зобов`язання за рішенням суду про їх стягнення.
Також звертає увагу на те, що суд надав неправильну оцінку преюдиційним фактам, які встановлені у судових рішеннях у справі № 376/211/18.
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
У липні 2024 року ОСОБА_3 подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому вказує на те, що доводи касаційної скарги є безпідставними, оскільки суд апеляційної інстанції забезпечив повний і всебічний розгляд справи й ухвалив законне та обґрунтоване судове рішення, а доводи скарги висновків суду не спростовують. Просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення апеляційного суду - без змін.
Рух справи у суді касаційної інстанції
Ухвалою від 29 травня 2024 року Верховний Суд відкрив касаційне провадження у цій справі та витребував її матеріали із Броварського міськрайонного суду Київської області.
Справа надійшла до Верховного Суду у червні 2024 року.
Ухвалою від 26 листопада 2025 року Верховний Суд призначив справу до розгляду.
Фактичні обставини, встановлені судами
Рішенням від 24 грудня 2015 року Сквирський районний суд Київської області у справі № 376/2035/15 позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів задовольнив. Стягнув з ОСОБА_3 щомісячно аліменти у розмірі 3 000,00 грн на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до досягнення ним повноліття. Стягнув з ОСОБА_3 щомісячно аліменти у розмірі 2 000,00 грн на утримання дружини ОСОБА_2 , до досягнення сином ОСОБА_1 трьох років, починаючи з 25 вересня 2015 року (т. 1, а. с. 23-25).
Судове рішення у справі № 376/2035/15 набрало законної сили та пред`явлено позивачем (стягувачем) до органу, який здійснює примусове виконання рішень.
Постановою від 04 липня 2016 року головний державний виконавець Дніпровського ВДВС Мироненко Н. М. відкрила виконавче провадження № НОМЕР_1 та вчинила виконавчі дії з виконання виконавчого листа № 376/2035/15, виданого 24 грудня 2015 року Сквирським районним судом Київської області, з виконання рішення суду від 24 грудня 2015 року про стягнення аліментів на неповнолітню дитину (т. 1, а. с. 28-32).
Рішенням від 04 листопада 2016 року Сквирський районний суд Київської області задовольнив частково позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про зменшення розміру аліментів, визначеного за рішенням суду. Стягнув з ОСОБА_3 аліменти на користь ОСОБА_2 на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_1 у розмірі по 1 500,00 грн щомісячно до досягнення дитиною повноліття. Стягнув з ОСОБА_3 аліменти на користь ОСОБА_2 1 000,00 грн щомісячно до досягнення дитиною трьохрічного віку (справа № 376/1734/16) (т. 1, а. с. 38-40).
Постановою від 03 березня 2017 року державний виконавець Дніпровського ВДВС Мироненко Н. М. наклала арешт на майно боржника ОСОБА_3 у виконавчому провадженні № НОМЕР_1 (т. 1, а. с. 33, 34).
Також 03 березня 2017 року державний виконавець Дніпровського ВДВС Мироненко Н. М. здійснила повторний виклик боржника ОСОБА_3 , яким останнього зобов`язала з`явитися до виконавця 17 березня 2017 року для вирішення питання щодо сплати боргу за виконавчим листом № 376/2035/15 або надання ним підтверджуючих документів про сплату аліментів (т. 1, а. с. 35).
15 березня 2017 року боржник ОСОБА_3 звернувся до начальника Дніпровського ВДВС із заявою, у якій просив приєднати до матеріалів виконавчого провадження № НОМЕР_1 платіжний документ від 10 січня 2017 року на суму 500,00 грн та рішення Сквирського районного суду Київської області від 04 листопада 2016 року про зменшення розміру аліментів та повідомив, що до кінця цього місяця він сплатить аліменти на дитину в розмірі 5 000,00 грн (т. 1, а. с. 37).
Рішенням від 25 квітня 2017 року Апеляційний суд Київської області скасував рішення Сквирського районного суду Київської області від 04 листопада 2016 року у справі № 376/1734/16 та ухвалив нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про зменшення розміру аліментів (т. 1, а. с. 41-45).
26 травня 2017 року між ОСОБА_3 як дарувальником та ОСОБА_4 як обдаровувано укладений договір дарування спірної квартири, посвідчений приватним нотаріусом Броварського міського нотаріального округу Київської області Самко Н. Т., зареєстрований у реєстрі за № 838 (т. 1, а. с. 175, 176).
Згідно з пунктом 2 вказаного договору відчужувана квартира належить дарувальнику на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Броварського міського нотаріального округу Київської області Семко Н. Т. 21 квітня 2010 року за реєстровим номером 928, зареєстрованого в Комунальному підприємстві Броварської міської ради «Броварське бюро технічної інвентаризації» 23 квітня 2010 року, реєстраційний номер 27601302, номер запису 1-9562 у книзі № 65.
Відповідно до пункту 6 договору актуальні відомості про наявність обтяжень і реєстрації іпотек на відчужувану в цьому договорі квартиру, а також обтяження на ім`я дарувальника відсутні, що підтверджується інформаційними довідками з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 26 травня 2017 року за № 8134564 та № 88134749.
Того ж дня, 26 травня 2017 року, приватний нотаріус Броварського міського нотаріального округу Київської області Самко Н. Т. до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вніс відомості про державну реєстрацію права власності ОСОБА_4 на спірну квартиру на підставі рішення про державну реєстрацію прав, індексний номер 35388257 (т. 1, а. с. 46-48).
Рішенням від 11 червня 2018 року Сквирський районний суд Київської області у справі № 376/211/18 відмовив у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про зменшення розміру аліментів (т. 1, а. с. 41-45). Зазначене рішення суду залишено без змін постановою Київського апеляційного суду від 12 грудня 2018 року з виключенням із мотивувальної частини рішення посилання суду на те, що ОСОБА_3 здавав квартиру АДРЕСА_1 в оренду (т. 1, а. с. 55-61).
Відповідно до розрахунку суми заборгованості у виконавчому провадженні № НОМЕР_1, складеного старшим державним виконавцем Дніпровського ВДВС Ясінською К. М., боржник ОСОБА_3 аліменти на сина ОСОБА_1 сплачував нерегулярно, станом на 01 травня 2020 року у нього наявна заборгованість зі сплати аліментів за виконавчим листом від 24 грудня 2015 року № 376/2035/15 в загальному розмірі 122 250,00 грн (т. 1, а. с. 108).
Згідно з довідкою-розрахунком заборгованості зі сплати аліментів станом на травень 2017 року тобто, на момент укладення 26 травня 2017 року договору дарування між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , заборгованість боржника за виконавчим провадженням зі сплати аліментів становила 19 500,00 грн.
Під час судового розгляду справи сторони надали вибіркові матеріали виконавчого провадження № НОМЕР_1, у тому числі постанову від 08 лютого 2023 року про накладення штрафу на боржника ОСОБА_3 за невиконання рішення про стягнення аліментів на утримання дитини, платіжні документи щодо погашення боргу за ВП № НОМЕР_1 та розрахунок заборгованості зі сплати аліментів станом на 05 жовтня 2023 року, що становить 55 922,98 грн (т. 3, а. с. 40, 41, 68-86, 128, 129, 195, 196).
Крім того, сторони посилались на судові рішення у цивільних справах № 755/4829/23 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів; № 376/2035/15 за скаргою ОСОБА_3 на дії державного виконавця, в якій він просив скасувати постанову головного державного виконавця Дніпровського ВДВС Стамко І. М. від 08 лютого 2023 року ВП № НОМЕР_1 про накладення штрафу (т. 1, а. с. 106-111).
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція Верховного Суду 
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до статті 400 ЦПК України встановлено, що, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Оскаржуване судове рішення відповідає зазначеним вимогам закону.
Вивчивши матеріали цивільної справи, зміст оскаржуваного судового рішення, обговоривши доводи касаційної скарги, врахувавши аргументи, наведені у відзиві на касаційну скаргу, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення з огляду на таке.
Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.

У справі, яка переглядається, предметом спору є визнання недійсним договору дарування спірної квартири. Звертаючись до суду із зазначеним позовом, ОСОБА_2 , яка діє в інтересах малолітнього сина ОСОБА_1 , посилалася на те, що оспорюваний правочин укладений відповідачами з порушенням прав та законних інтересів малолітньої дитини та виключно з метою унеможливлення виконання рішення Сквирського районного суду Київської області від 24 грудня 2015 року у справі № 376/2035/15 щодо сплати аліментів шляхом звернення стягнення на майно в рахунок погашення заборгованості зі сплати аліментів.

У частині першій статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно із частиною першою статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України).

За змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини, інші юридичні факти.

Згідно із частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

У статті 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Відповідно до частин першої-п`ятої статті 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно зі статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою, шостою статті 203 ЦК України. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та у разі задоволення позовних вимог зазначати у судовому рішенні, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Вказаний правовий висновок узгоджується з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 27 листопада 2018 року у справі № 905/1227/17.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц зазначено, що позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним як такого, що спрямований на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України.

Згідно із частинами першою, другою статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Згідно з правовими висновками, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16, постанові Верховного Суду від 24 липня 2019 року у справі № 405/1820/17, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний. Така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин містить ознаки фіктивності і може бути визнаний судом недійсним.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 07 грудня 2018 року у справі № 910/7547/17 зроблено висновок про те, що вчинення власником майна правочину з розпорядження належним йому майном з метою унеможливити задоволення вимоги іншої особи - стягувача за рахунок майна цього власника може бути кваліфіковане як зловживання правом власності, оскільки власник використовує правомочність розпорядження майном на шкоду майновим інтересам кредитора.

У разі оспорення правочину заінтересованою особою потрібним є надання оцінки дій сторін цього договору в контексті критеріїв добросовісності, справедливості, недопустимості зловживання правами, зокрема, спрямованим на позбавлення позивача в майбутньому законних майнових прав. 

Правочини, що укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Правочин не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення. Боржник, який відчужує майно (вчиняє інші дії, пов`язані із зменшенням його платоспроможності) після виникнення у нього зобов`язання із повернення суми позики, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом, направленим на недопущення (уникнення) задоволення вимог такого кредитора. 

Отже, будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання з погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину (правочину, що вчинений боржником на шкоду кредиторам) (постанова Верховного Суду від 28 листопада  2019 року у справі № 910/8357/18).

Критеріями для кваліфікації договору як фраудаторного є, зокрема: відчуження майна за наявності значної непогашеної заборгованості; відчуження майна боржником після пред`явлення до нього позову про стягнення такої заборгованості (хоча є і винятки з цього правила, головне довести, що боржник розумів, що має заборгованість і ухилявся таким чином від її сплати); майно відчужено на підставі безвідплатного правочину (з цього правила є також винятки, зокрема, якщо ціна за оплатним договором занижена тощо); майно відчужене на користь пов`язаної особи (родичу або на користь власної юридичної особи); після відчуження майна у боржника відсутнє інше майно, за рахунок якого він може відповідати за своїми зобов`язаннями перед кредитором.

Саме ці обставини і є вирішальними під час доведення фраудаторності, а отже, й недійсності відповідного договору, адже наявність вказаних обставин свідчить про те, що боржник діяв недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам інших осіб, оскільки відчуження належного йому майна відбулося з метою уникнення звернення стягнення кредитором на його майно як боржника.

У постанові Верховного Суду від 07 жовтня 2020 року у справі № 755/17944/18 зроблено висновок, що договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір.

Приватноправовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Зловживання правом і використання приватноправового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа (особи) «використовувала / використовували право на зло»; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів / умов безпосередньо залежить від дій іншої особи, інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи/осіб (постанова Верховного Суду від 10 лютого 2021 року в справі № 754/5841/17).

Згідно з частинами першою-четвертою статті 56 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом прийняття постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника. Арешт на рухоме майно, що не підлягає державній реєстрації, накладається виконавцем лише після проведення його опису. Постанова про арешт майна (коштів) боржника приймається виконавцем під час відкриття виконавчого провадження та не пізніше наступного робочого дня після виявлення майна. Виконавець за потреби може обмежити право користування майном, здійснити опечатування або вилучення його у боржника та передати на зберігання іншим особам, про що він приймає постанову або зазначає обмеження в постанові про арешт. Вид, обсяг і строк обмеження встановлюються виконавцем у кожному конкретному випадку з урахуванням властивостей майна, його значення для власника чи володільця, необхідності використання та інших обставин. Арешт накладається у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів та основної винагороди приватного виконавця на все майно боржника або на окремі речі. Копії постанов, якими накладено арешт на майно (кошти) боржника, виконавець надсилає банкам чи іншим фінансовим установам, органам, що здійснюють реєстрацію майна, реєстрацію обтяжень рухомого майна, у день їх прийняття. 

Відповідно до статті 2 Закону України від 01 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у редакції, чинній на час укладення оспорюваного договору дарування (далі - Закон № 1952-IV), державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Державний реєстр речових прав на нерухоме майно (далі - Державний реєстр прав) - єдина державна інформаційна система, що забезпечує обробку, збереження та надання відомостей про зареєстровані речові права на нерухоме майно та їх обтяження, про об`єкти та суб`єктів таких прав.

Згідно з частиною другою статті 3 Закону № 1952-IV речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Державній реєстрації прав підлягають заборона відчуження та арешт нерухомого майна, податкова застава, предметом якої є нерухоме майно, та інші обтяження (пункт 4 частини першої статті 4 Закону № 1952-IV).

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 10 Закону № 1952-IV державним реєстратором є: державний виконавець, приватний виконавець - у разі державної реєстрації обтяжень, накладених під час примусового виконання рішень відповідно до закону, а також у разі державної реєстрації припинення іпотеки у зв`язку з придбанням (передачею) за результатом прилюдних торгів (аукціонів) нерухомого майна, що є предметом іпотеки.

Державний реєстр прав містить записи про зареєстровані речові права на нерухоме майно, об`єкти незавершеного будівництва, їх обтяження, про об`єкти та суб`єктів цих прав, відомості та електронні копії документів, поданих у паперовій формі, або документи в електронній формі, на підставі яких проведено реєстраційні дії, а також документи, сформовані за допомогою програмних засобів ведення Державного реєстру прав у процесі проведення таких реєстраційних дій (частина перша статті 12 Закону № 1952-IV).

У державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено, зокрема, у разі, якщо: наявні суперечності між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями; наявні зареєстровані обтяження речових прав на нерухоме майно (пункти 5, 6 частини першої статті 24 Закону № 1952-IV).

Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку про те, що наявність у Реєстрі запису про заборону відчуження майна є перешкодою для здійснення державним реєстратором реєстраційних дій до того часу, поки таке обтяження не буде зняте.

Згідно з частинами першою-третьою статті 12, частинами першою-п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).

Врахувавши зазначені норми матеріального права, правильно встановивши обставини справи, які мають суттєве значення для її правильного вирішення, надавши належну оцінку поданим учасниками справи доказам, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог з огляду на те, що матеріали справи не містять і сторона позивача не надала належних та допустимих доказів на підтвердження того, що воля сторін спірного правочину, укладеного 26 травня 2017 року, не відповідала їх зовнішньому прояву, а також, що під час укладення оспорюваного правочину відповідач ОСОБА_3 діяв умисно та з метою уникнення виконання рішення суду та сплати боргу за аліментами за рахунок відчуженого майна.

При цьому суд апеляційної інстанції правильно врахував те, що станом на час укладення оспорюваного правочину (26 травня 2017 року) заборгованість    ОСОБА_3 за виконавчим провадженням щодо сплати аліментів була незначною та становила 19 500,00 грн. 

Крім того, під час вирішення спору апеляційний суд надав оцінку обставинам справи та доказам, які подані сторонами, а також поведінці відповідача ОСОБА_3 , та дійшов обґрунтованого висновку, що дії та поведінка відповідача свідчать про виконання ним зобов`язань зі сплати аліментів та про його зацікавленість погасити заборгованість зі сплати аліментів.

Щодо посилання позивача про наявність на час вчинення оспорюваного правочину постанови державного виконавця про арешт майна боржника та обізнаність відповідача про такий арешт, колегія суддів керується тим, що на час вчинення договору дарування запис про обтяження спірного майна не був внесений до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, у зв`язку з чим у приватного нотаріуса не було перешкод для посвідчення договору дарування.

Колегія суддів вважає, що позивач не надала доказів на підтвердження умислу відповідачів на укладення договору дарування без наміру створення правових наслідків, які ним обумовлювалися, оскільки реєстрація права власності на спірне нерухоме майно за ОСОБА_4 свідчить про реальність настання правових наслідків правочинів.

Позивач також не довела недобросовісності в діях відповідачів та зловживання ними правом.

За таких обставин Верховний Суд вважає, що оспорюваним правочином права позивача не порушені.

Колегія суддів враховує те, що позивач не довела, що мета укладення оспорюваного правочину - договору дарування спірної квартири від 26 травня 2017 року - полягала в ухиленні у подальшому платника аліментів від виконання свого обов`язку зі сплати аліментів на користь позивача згідно з судовим рішення, а також порушення інтересів дитини сторін спору внаслідок укладення спірного договору.
Також колегія суддів ураховує те, що станом на час розгляду справи в апеляційному суді заборгованість зі сплати аліментів була відсутня, що підтверджується розрахунком від 15 березня 2024 року, складеним державним виконавцем Дніпровського ВДВС (т. 3, а. с. 59, 60).

Тому наявність судового рішення про стягнення аліментів за відсутності заборгованості зі сплати аліментів не свідчить про укладення договору дарування з метою ухилення платника аліментів від виконання судового рішення або з порушенням прав малолітньої дитини.

Посилання на наявність у відповідача заборгованості зі сплати штрафу, який накладений державним виконавцем Дніпровського ВДВС Страмко І. М. постановою від 08 лютого 2023 року у зв`язку з несплатою аліментів на сина, колегія суддів не бере до уваги, оскільки такий штраф накладений у 2023 році, тоді як оспорюваний договір дарування укладений відповідачами у 2017 році, що спростовує доводи позивача про наявність у діях відповідача на час укладення оспорюваного правочину умислу уникнути виконання рішення суду зі сплати аліментів.

Аргументи позивача у касаційній скарзі про неврахування судом апеляційної інстанції преюдиційних обставин, встановлених у судових рішеннях у справі № 376/211/18, є безпідставним, оскільки суд надав оцінку зазначеним судовим рішенням, і колегія суддів погоджується з такою оцінкою.

Доводи позивача про те, що ОСОБА_3 в подальшому може ухилятися від сплати аліментів, а тому уклав оспорений договір дарування з метою уникнення звернення стягнення на належне йому майно у примусовому порядку, ґрунтуються на припущеннях та не узгоджуються із поведінкою платника аліментів щодо виконання покладених на нього обов`язків згідно з судовим рішенням.

Отже, врахувавши, що ОСОБА_3 як власник майна має право на розпорядження ним, а також те, що наявність у нього обов`язку сплачувати на користь позивача аліменти на дитину не є беззаперечним доказом того, що метою укладення спірного договору дарування було ухилення ним від сплати аліментів, апеляційний суд дійшов правильного та обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_2 , яка діє в інтересах ОСОБА_1 .

Верховний Суд погоджується з таким висновком суду, а також звертає увагу на те, що обов`язок сплати аліментів не є перешкодою для укладення платником аліментів правочинів, спрямованих на відчуження належного йому майна.

Крім того, положення статті 81 СК України та частини третьої статті 181 СК України вказують на необхідність визначення розміру аліментів від частки доходу платника, а перелік видів доходів, які враховуються під час визначення розміру аліментів, не є вичерпним.

Подібних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 20 листопада 2019 року в справі № 755/2110/16 (провадження № 61-29507св18).

Отже, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд апеляційної інстанції правильно визначив характер спірних правовідносин та норми матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно зі статтями 76-78, 81, 89, 368 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги зазначених висновків суду апеляційної інстанції не спростовують.

Доводи касаційної скарги про неврахування апеляційним судом висновків про застосування норм права у подібних спірних правовідносинах, які викладені у наведених у касаційній скарзі постановах Верховного Суду, є необґрунтованими, оскільки висновки у цих справах і у справі, яка переглядається, та встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є різними, у кожній із зазначених справ суди керувалися конкретними обставинами справи та фактично-доказовою базою з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.

Саме собою посилання на справи з подібними правовідносинами, але з різними встановленими обставинами, не має правового значення для справи, яка є предметом перегляду, та не свідчить про різне застосування чи тлумачення норм процесуального права. При цьому питання щодо подібних правовідносин вирішується у кожному конкретному випадку, з урахуванням встановлених обставин справи.

Інші наведені в касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками суду апеляційної інстанцій стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки цим судом, який їх обґрунтовано спростував. На підставі вимог наведеної статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Наявність обставин, за яких відповідно до частини першої статті 411 ЦПК України судове рішення підлягає обов`язковому скасуванню, касаційний суд не встановив.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

За правилами частин першої, другої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а постанову апеляційного суду - без змін.

Оскільки касаційна скарга залишається без задоволення, то відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України в такому разі розподіл судових витрат не проводиться.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Постанову Київського апеляційного суду від 22 квітня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач Є. В. Петров

Судді А. І. Грушицький 

А. А. Калараш

І. В. Литвиненко 

В. В. Пророк