ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
20 листопада 2025 року
м. Київ
Справа № 990/148/24
Провадження № 11-227заі25
 
Велика Палата Верховного Суду у складі:
головуючого судді Уркевича В. Ю.,
судді-доповідача Шевцової Н. В.,
суддів Банаська О. О., Білоконь О. В., Булейко О. Л., Воробйової І. А., Губської О. А., Дашутіна І. В., Ємця А. А., Кишакевича Л. Ю., Короля В. В., Кравченка С. І., Кривенди О. В., Мазура М. В., Мартєва С. Ю., Пількова К. М., Погрібного С. О., Стефанів Н. С., Стрелець Т. Г., Ткача І. В., Ткачука О. С.,
за участю:
секретаря судового засідання Лук`яненко О. О.,
позивача ОСОБА_1 ,
представника Вищої кваліфікаційної комісії суддів України - Предоляк Наталії Юріївни,
розглянула у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 14 квітня 2025 року (судді Олендер І. Я., Хохуляк В. В., Блажівська Н. Є., Юрченко В. П., Желтобрюх І. Л.) у справі за позовом ОСОБА_1 до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИЛА:
Вступ
1.                 Велика Палата Верховного Суду розглядає справу про відмову Вищої кваліфікаційної комісії суддів України (далі - ВККС, Комісія) позивачу в наданні рекомендації на призначення на посаду судді Солом`янського районного суду міста Києва.
2.                 Ключовою правовою проблемою у справі є межі судового контролю за рішенням ВККС, яке ухвалене за результатами співбесіди з переможцем конкурсу та яким відмовлено в наданні рекомендації через наявність обґрунтованого сумніву щодо відповідності кандидата критерію доброчесності.
3.                 Велика Палата Верховного Суду у цій постанові підтверджує, що оцінка доброчесності кандидата на посаду судді є морально-етичною категорією і належить до виняткової дискреційної компетенції ВККС. Навіть формально правомірні дії кандидата можуть бути розцінені Комісією як несумісні з високими суспільними очікуваннями щодо суддівської поведінки, а суд не вправі підміняти внутрішнє переконання членів Комісії власною оцінкою тих самих обставин.
4.                 Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду встановлені у цій справі обставини - істотна розбіжність між задекларованою та реальною вартістю набутого майна, невідображення в декларації об`єкта незавершеного будівництва, використання готівкових розрахунків на десятки тисяч доларів США за усними домовленостями без жодного документального оформлення, а також незазначення в декларації за 2016 рік квартири, що належала дружині кандидата, - обґрунтовано викликали у Комісії сумніви щодо правдивості та повноти декларування, прозорості джерел коштів і відповідності поведінки позивача стандартам, що пред`являються до особи, яка претендує на посаду судді.
5.                 Велика Палата Верховного Суду виснувала, що оскаржуване рішення ВККС є достатньо мотивованим і обґрунтованим, його ухвалено у межах наданих Комісії дискреційних повноважень, а доводи позивача про порушення процедури, принципу участі в процесі ухвалення рішення чи дискримінацію не знайшли підтвердження. Суд першої інстанції правильно відмовив у задоволенні позову, тому оскаржуване рішення підлягає залишенню без змін.
І. ФАБУЛА СПРАВИ
Стислий викладпозиції позивача
6.                 Позивач ОСОБА_1 звернувся до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду як суду першої інстанції з адміністративним позовом до ВККС, у якому просив:
- визнати протиправним та скасувати рішення ВККС від 26 березня 2024 року № 378/дс-24, яким відмовлено в наданні рекомендації про призначення ОСОБА_1 на посаду судді Солом`янського районного суду міста Києва;
- зобов`язати ВККС провести повторну співбесіду з ОСОБА_1 як з переможцем конкурсу на зайняття вакантних посад суддів місцевих судів, оголошеного рішенням Комісії від 14 вересня 2023 року № 95/зп-23, та ухвалити рішення з урахуванням мотивувальних висновків рішення суду в цій справі.
7.                 Позивач на обґрунтування пред`явленого позову зазначив, що оскаржуване рішення відповідач ухвалив необґрунтовано, без урахування всіх обставин, що мають значення для ухвалення рішення, та з нівелюванням принципу права особи на участь у процесі ухвалення рішення.
8.                  ОСОБА_1 наполягає, що він надав пояснення щодо питання придбання його дружиною земельної ділянки та набуття нею права власності на будинок, який розташований на цій земельній ділянці, що обговорювалося під час проведення співбесіди 20 лютого 2024 року. Зокрема, позивач підтвердив Комісії, що на цій земельній ділянці був об`єкт незавершеного будівництва (фундамент та перший поверх), який на той момент у юридичному сенсі вважався сукупністю будівельних матеріалів, а не забудовою чи об`єктом нерухомого майна, а тому його дружина не могла про це зазначити в договорі.
9.                 Як стверджує позивач, на цьому питання щодо придбання його дружиною земельної ділянки та сукупності будівельних матеріалів, які на ній розташовані, були вичерпані, та Комісія перейшла до обговорення питання його доходів і витрат, після чого протокольним рішенням ухвалила відкласти розгляд питання про проведення співбесіди з ним, запропонувавши йому надати інформацію, пояснення та документи (за наявності), які підтверджують відповідність його активів законним доходам.
10.            Він 29 лютого 2024 року надав детальні пояснення з додатками на 61 аркуші щодо відповідності його та його сім`ї активів законним доходам. Позивач наполягає, що Комісія не пропонувала йому надати будь-які інші документи, які б стосувалися вартості будинку та земельної ділянки в селі Конопниця, однак 26 березня 2024 року, продовживши проведення з ним співбесіди, задавала додаткові питання щодо будівництва житлового будинку на земельній ділянці (щодо наявності армопоясу, цегли, яка використовувалася на будівництві, законності договору купівлі-продажу). Ці дії Комісії позивач уважає такими, що принижують його, а також вчинені з порушенням принципів безсторонності, добросовісності, розумності та рівності усіх кандидатів. У цьому контексті позивач наполягає, що під час відкладення з ним співбесіди не ставилися питання про підтвердження обставин набуття земельної ділянки з незавершеним будівництвом та документального підтвердження їх реальної вартості.
11.            Щодо недекларування квартири дружини в декларації кандидата за 2016 рік позивач зазначає, що у своїх поясненнях від 29 лютого 2024 року та під час проведення співбесіди 26 березня 2024 року він зауважував Комісії, що не зазначив про цю квартиру помилково та не має логічних пояснень цій помилці, можливо, через те, що думав, що вона належить матері його дружини. До того ж позивач також зазначає про неоднаковий підхід Комісії до оцінки критерію декларування майна кандидатами.
12.            Позивач наголошує, що ВККС не може здійснювати свої дискреційні повноваження всупереч загальним засадам верховенства права, безсторонності, добросовісності, розумності, з порушенням рівності перед законом. За браком чітких критеріїв оцінки ВККС у різних колегіях та до різних кандидатів має свої критерії оцінки і проведення співбесід, що стосовно нього призвело до застосування неоднакового підходу.
Обставинисправи
13.            Рішенням від 03 квітня 2017 року № 28/зп-17 ВККС оголосила добір кандидатів на посаду судді місцевого суду з урахуванням 600 прогнозованих вакантних посад суддів місцевого суду. 30 травня 2017 року ОСОБА_1 звернувся до Комісії із заявою про допуск до участі в доборі кандидатів на посаду судді місцевого суду.
14.            Рішенням від 26 вересня 2017 року № 151/дс-17 Комісія допустила кандидатів на посаду судді місцевого суду, зокрема і ОСОБА_1 , до участі в доборі та складанні відбіркового іспиту як осіб, які не мають трирічного стажу роботи на посаді помічника судді.
15.            Рішенням від 12 червня 2018 року № 267/дс-18 ВККС визнала ОСОБА_1 таким, що за результатами спеціальної перевірки відповідає установленим Законом України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон № 1402-VIII) вимогам до кандидата на посаду судді.
16.            Рішенням від 14 вересня 2023 року № 95/зп-23 ВККС оголосила конкурс на зайняття 560 вакантних посад суддів у місцевих судах для кандидатів на посаду судді, зарахованих до резервів на заміщення вакантних посад суддів місцевих судів.
17.            ВККС 18 жовтня 2023 року отримала заяву ОСОБА_1 про допуск до участі в оголошеному конкурсі як особи, яка відповідає вимогам статті 69 
Закону № 1402-VIII, перебуває в резерві на заміщення вакантних посад суддів та не займає суддівської посади.
18.            За наслідком автоматизованого розподілу справ заява ОСОБА_1 передана на розгляд члену Комісії Пасічнику А. В .
19.            Рішенням від 01 грудня 2023 року № 10/дс-23 ВККС допустила до участі в конкурсі на заміщення вакантних посад суддів у місцевих судах кандидатів, зарахованих до резервів на заміщення вакантних посад суддів місцевих судів, зокрема і ОСОБА_1 .
20.            Рішенням від 19 грудня 2023 року № 177/зп-23 Комісія затвердила рейтинг учасників конкурсу на посади суддів місцевих загальних судів у межах конкурсу, оголошеного її рішенням від 14 вересня 2023 року № 95/зп-23, який оприлюднила на офіційному вебсайті. Цим рішенням, зокрема, визначено рейтинг кандидатів на посаду судді Солом`янського районного суду міста Києва, у якому ОСОБА_1 посів переможну позицію.
21.            ВККС 20 лютого 2024 року у складі колегії розпочала співбесіду з позивачем. Під час співбесіди Комісія ухвалила протокольне рішення про відкладення розгляду питання з проведення співбесіди та запропонувала позивачу надати інформацію, пояснення та документи (за наявності), які підтверджують відповідність його активів законним доходам.
22.            Позивач 29 лютого 2024 року на виконання цього рішення подав Комісії пояснення та додаткові документи.
23.            ВККС 26 березня 2024 року у складі колегії продовжила проведення співбесіди з позивачем.
24.            За результатом співбесіди Комісія рішенням від 26 березня 2024 року № 378/дс-24 відмовила в наданні рекомендації про призначення ОСОБА_1 на посаду судді Солом`янського районного суду міста Києва.
25.            Відповідно до цього рішення, висновку про наявність обґрунтованого сумніву щодо відповідності ОСОБА_1 критерію доброчесності, а саме у правдивості та повноті наданих відомостей щодо обставин набуття прав на об`єкти нерухомості та декларуванні відомостей, визначених статтею 46 Закону України від 14 жовтня 2014 року № 1700-VII «Про запобігання корупції» (далі - Закон № 1700-VII), Комісія дійшла за наслідком оцінювання обставин щодо:
- придбання земельної ділянки в селі Конопниця Оброшинської територіальної громади Львівського району Львівської області, наявності на ній об`єкта незавершеного будівництва, короткого терміну проведення будівельних робіт, їх проведення тією ж особою, яка була продавцем земельної ділянки, без жодних підтверджувальних документів щодо реальної вартості об`єктів нерухомості, зокрема житлового будинку загальною площею 180,4 кв. м;
- незазначення у декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування (далі - декларація), за 2016 рік відомостей про квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , яка належала його дружині на праві спільної часткової власності до 28 лютого 2017 року.
26.            В оскаржуваному рішенні зазначено, що члени Комісії під час співбесіди звернули увагу на зазначену позивачем у декларації за 2022 рік вартість земельної ділянки загальною площею 636 кв. м, кадастровий номер 46236833400:01:001:0849. Земельна ділянка розташована в селі Конопниця Оброшинської територіальної громади Львівського району Львівської області та належить дружині ОСОБА_1 на праві власності. Відповідно до декларації за 2022 рік вартість цієї земельної ділянки на дату набуття дружиною кандидата становила 17 649,00 грн.
27.            Під час співбесіди ОСОБА_1 повідомив, що на тій земельній ділянці на момент набуття у власність його дружиною розташовувався об`єкт незавершеного будівництва - недобудований житловий будинок (ступінь готовності, зі слів кандидата, - зведений на фундаменті перший поверх без даху та оздоблення).
28.            Окремо ОСОБА_1 зазначив, що задекларована вартість земельної ділянки відповідає реальній вартості, що підтверджується також договором купівлі-продажу.
29.             ОСОБА_1 пояснив, що продавець наведеної земельної ділянки за рахунок кандидата завершив будівельні роботи для введення в експлуатацію зазначеного житлового будинку.
30.            Зі слів ОСОБА_1 , сукупна вартість об`єкта незавершеного будівництва та виконаних будівельних робіт, потрібних для його завершення, становила орієнтовно 45 000 дол. США. Форма розрахунку з продавцем - готівкова. Форма укладення правочину щодо виконання будівельних робіт - усна. Вартість об`єкта незавершеного будівництва на момент набуття у власність земельної ділянки становила орієнтовно 20 000 дол. США. Ці кошти він сплатив одночасно з придбанням земельної ділянки. Однак жодних документів на підтвердження цих платежів кандидат Комісії не надав, пояснивши, що відповідні домовленості мали усний характер.
31.            Додатково Комісія зауважила, що в договорі купівлі-продажу земельної ділянки від 01 березня 2017 року не було відомостей про об`єкт незавершеного будівництва. До того ж у пункті 1 цього договору зазначено, що покупець приймає у власність вільну від забудови земельну ділянку.
32.            Комісія також урахувала відомості з порталу Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва. Так, 13 квітня 2017 року до Департаменту Державної архітектурно-будівельної інспекції у Львівській області подано повідомлення про початок будівельних робіт на земельній ділянці з кадастровим номером 46236833400:01:001:0849, розташованій у селі Конопниця. У повідомленні в полі «Вид будівництва» зазначено «Нове будівництво». До Департаменту Державної архітектурно-будівельної інспекції у Львівській області 29 травня 2017 року подано декларацію про готовність об`єкта до експлуатації із зазначенням адреси: АДРЕСА_2 .
33.            У декларації кандидата за 2022 рік зазначено відомості про житловий будинок загальною площею 180,4 кв. м, розташований на згаданій земельній ділянці. ОСОБА_1 позначив дату набуття права - 10 липня 2017 року, у полі «Вартість на дату набуття права або за останньою грошовою оцінкою» - «Не застосовується».
34.            Тож, зважаючи на розташування земельної ділянки, наявність на ній об`єкта незавершеного будівництва, короткий термін проведення будівельних робіт, їх здійснення тією ж особою, яка була продавцем земельної ділянки, без жодних підтверджувальних документів щодо реальної ринкової вартості цих об`єктів нерухомості, Комісія в оскаржуваному рішенні зазначила про наявність у неї обґрунтованого сумніву в правдивості та повноті наданих ОСОБА_1 відомостей щодо обставин набуття прав на об`єкти нерухомості.
35.            В оскаржуваному рішенні також зазначено, що члени Комісії під час співбесіди звернули увагу на брак у поданій ОСОБА_1 декларації за 2016 рік відомостей про квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , яка належала його дружині на праві спільної часткової власності до 28 лютого 2017 року.
36.            Під час співбесіди ОСОБА_1 пояснив, що  частини цієї квартири належали його дружині, а 1/4 частина - тещі. Квартиру продано 28 лютого 2017 року за 1 341 900 грн. Усі кошти від продажу квартири були передані ОСОБА_1 та його дружині для купівлі зазначеної вище земельної ділянки та будівництва на ній житлового будинку. ОСОБА_1 також пояснив, що не задекларував цю квартиру через те, що в ній жила теща, а дружина не повідомила йому про наявність у неї права власності на частину квартири. Про наявність прав власності дружини на 3/4 частини квартири він дізнався під час укладення договору купівлі-продажу цієї квартири у 2017 році.
37.            Водночас Комісія установила, що належні дружині кандидата 3/4 частини зазначеної квартири відчужено третій особі на підставі договору купівлі-продажу квартири від 28 лютого 2017 року. Відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, ОСОБА_1 13 травня 2017 року подав декларацію за 2016 рік. Отже, на момент подання декларації за 2016 рік ОСОБА_1 був обізнаний про наявність прав у його дружини на зазначену квартиру.
38.            Урахувавши наведене та проаналізувавши приписи пункту 1 частини першої статті 3, частини третьої статті 45 та пункту 2 частини першої статті 46 Закону № 1700-VII, Комісія виснувала, що ОСОБА_1 був зобов`язаний і міг зазначити в декларації відомості про квартиру загальною площею 51,9 кв. м, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , 3/4 частини якої належать члену його сім`ї (дружині) на праві власності, однак на порушення норм законодавства не зробив цього.
39.            Комісія дійшла висновку, що позивач продемонстрував невідповідність критерію доброчесності, визначеному у пункті 11.1 Положення про порядок та методологію кваліфікаційного оцінювання, показники відповідності критеріям кваліфікаційного оцінювання та засоби їх встановлення, затвердженого рішенням Комісії від 03 листопада 2016 року № 143/зп-16 (далі - Положення № 143/зп-16) (достовірність відомостей, зазначених кандидатом на посаду судді у декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування).
40.            Зважаючи на викладене, Комісія констатувала наявність обґрунтованого сумніву у відповідності ОСОБА_1 високим стандартам доброчесності та професійної етики, які встановлюються для судді, а тому відмовила йому у внесенні подання з рекомендацією на призначення суддею.
41.            Вважаючи таке рішення протиправним, позивач звернувся до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду із цим позовом.
Стислий виклад змісту рішення суду першої інстанції
42.            Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду рішенням від 14 квітня 2025 року відмовив у задоволенні позову.
43.            Відмовляючи ОСОБА_1 у задоволенні позову, суд першої інстанції зазначив, що легітимна мета вимірювання доброчесності кандидата на посаду судді полягає у виявленні фактів свідомого порушення чи нехтування стандартами поведінки, які забезпечують суспільну довіру до суду, допущення поведінки, що несумісна зі званням судді або підриває авторитет правосуддя. Такий захід має забезпечити кадрову якість правосуддя з точки зору моралі й професійної етики. Повноваження Комісії щодо оцінки встановлених обставин, пов`язаних з особою кандидата, на предмет відповідності його критерію доброчесності є дискреційними. Рішення ухвалюється за внутрішнім переконанням членів Комісії. Члени Комісії, оцінюючи встановлені стосовно кандидата на посаду судді обставини, визначаються щодо їхньої відповідності суспільним уявленням про доброчесність на власний розсуд. Оскільки доброчесність є морально-етичною, а не правовою категорією, поведінка кандидата оцінюється насамперед з морально-етичного погляду. Навіть правомірні та законні дії кандидата можуть оцінюватися як такі, що не узгоджуються з поняттям доброчесності, з огляду на загальноприйняті уявлення про це поняття в контексті поведінки, коли йдеться про суддю.
44.            Оцінивши висновок Комісії про наявність обґрунтованого сумніву у правдивості та повноті наданих позивачем відомостей щодо обставин набуття прав на об`єкти нерухомості (земельну ділянку в селі Конопниця Оброшинської територіальної громади Львівського району Львівської області та збудований на ній житловий будинок загальною площею 180,4 кв. м.), суд першої інстанції зауважив, що сумнів виник та висновок стосувався не придбання зазначеної вище ділянки за цінами, нижчими за середньоринкову вартість аналогічних об`єктів нерухомості, а правдивості та повноти відомостей щодо набуття прав як на земельну ділянку, на якій перебував об`єкт незавершеного будівництва (хоча в договорі купівлі-продажу зазначено, що вона є вільною від забудови), так і на житловий будинок, розташований на цій земельній ділянці.
45.            Суд першої інстанції підкреслив, що висновки Комісії формувалися внаслідок оцінювання конкретних обставин. З огляду на викладене суд першої інстанції визнав вмотивованим оскаржуване рішення в цій частині, оскільки Комісія зазначила конкретні факти, які з очевидністю породжували обґрунтований сумнів у відповідності позивача критерію доброчесності.
46.            Доводи позивача про те, що Комісія не забезпечила йому право надати пояснення і докази, суд першої інстанції відхилив, зазначивши, що співбесіда проводилася у два етапи в різні дні, а про питання, які підлягали з`ясуванню, позивач був обізнаний, йому було забезпечено можливість надати як вичерпні пояснення, так і документи (докази).
47.            Щодо незазначення у декларації за 2016 рік відомостей про квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , яка належала його дружині на праві спільної часткової власності до 28 лютого 2017 року, суд першої інстанції виснував, що оскаржуване рішення містить належне мотивування того, що допущена помилка має характер недбалого ставлення позивача до обов`язку щодо подання відповідної декларації, що може негативно вплинути на суспільну довіру до судової влади в разі призначення на посаду судді.
48.            Суд першої інстанції також відхилив доводи позивача щодо порушення рівності під час оцінювання різними колегіями Комісії кандидатів та фактів, зокрема щодо декларування, та відповідно дискримінації, оскільки оцінювання кандидата за критеріями доброчесності та професійної етики є персональним, комплексним і враховує всі обставини в сукупності, а не порівняно з іншими. Отже, окремі схожі обставини щодо різних кандидатів не обов`язково приводять до однакових рішень, оскільки Комісія враховує ще й інші обставини, які є індивідуальними та істотно відрізняються. Відмінності сукупності обставин об`єктивно приводять до різних результатів оцінювання. З огляду на зазначене суд першої інстанції не встановив ознак дискримінації позивача.
49.            Оцінивши доводи позивача, суд першої інстанції дійшов висновку, що оскаржуване рішення містить посилання й мотиви його ухвалення, обґрунтування підстав, за наявності яких у Комісії виник обґрунтований сумнів у відповідності позивача критеріям, визначеним Законом № 1402-VIII, з яких Комісія дійшла висновків про відмову в наданні рекомендації про призначення кандидата на посаду судді.
50.            Суд першої інстанції виснував, що оскаржуване рішення відповідає критеріям, визначеним статтею 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), а тому немає підстав для визнання його протиправним і скасування.
ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
Короткий зміст вимог апеляційної скарги 
51.              ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове - про задоволення позову.
Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
52.            Позивач обґрунтовує апеляційну скаргу тим, що суд першої інстанції, ухвалюючи це рішення, не звернув уваги на визначену Комісією правову підставу відмови йому в наданні рекомендації про призначення на посаду судді Солом`янського районного суду міста Києва, а саме пункт 11.1 Положення № 143/зп-16, який визначає такий показник як «достовірність відомостей, зазначених кандидатом на посаду судді у декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування».
53.            Скаржник доводить, що ані відповідач, ані суд першої інстанції не обґрунтували, як обставини щодо будівництва будинку в АДРЕСА_2 (одна з двох підстав відмови в наданні рекомендації) відповідають наведеному вище критерію.
54.            На обґрунтування своєї позиції ОСОБА_1 зазначає, що нормативно-правове регулювання критеріїв (індикаторів) оцінювання доброчесності суддів не відповідає вимогам «якості закону», як їх розуміє Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), оскільки на час виникнення спірних правовідносин не були затверджені критерії доброчесності та професійної етики судді (кандидата на посаду судді), як це визначено у частині шостій статті 83 Закону № 1402-VIII.
55.            Позивач ОСОБА_1 також зауважує, що сумнів стосовно обставин набуття прав на об`єкти нерухомого майна (будинок та земельну ділянку, які належать його дружині) Комісія обґрунтувала так: 1) зважаючи на розташування земельної ділянки; 2) наявність на ній об`єкта незавершеного будівництва; 3) короткий термін проведення будівельних робіт; 4) їх проведення тією ж особою, яка була продавцем земельної ділянки; 5) брак будь-яких підтверджувальних документів щодо реальної ринкової вартості цих об`єктів нерухомості.
56.            Утім позивач переконаний, що, з погляду звичайної, розсудливої, проінформованої людини, з огляду на ці п`ять тверджень відповідача, незрозуміло, в чому полягає обґрунтований сумнів та його недоброчесність і як ці обставини можуть: доводити, що він не є незалежним, чесним, неупередженим, непідкупним, сумлінним або не дотримується етичних норм, не проявляє бездоганну поведінку в професійній діяльності та особистому житті; стосуватися законності джерел походження його майна, відповідності рівня життя кандидата на посаду судді або членів його сім`ї задекларованим доходам, відповідності способу життя кандидата на посаду судді його попередньому статусу.
57.            Позивач наполягає, що він надав пояснення та документи щодо своїх доходів, які використовувалися для придбання належних йому активів, а також про те, що впродовж багаторічної адвокатської діяльності він не притягувався до жодного виду відповідальності за непрофесійність чи порушення вимог адвокатської етики.
58.              ОСОБА_1 стверджує, що відповідач як суб`єкт владних повноважень неефективно забезпечив його право на участь у процедурі ухвалення рішення. Це твердження обґрунтовує тим, що під час співбесіди він пояснив Комісії, що на цій земельній ділянці розташований об`єкт незавершеного будівництва (фундамент і перший поверх), який на той момент у юридичному сенсі вважався сукупністю будівельних матеріалів, а не забудовою чи об`єктом нерухомого майна, а тому його дружина не могла зазначити про нього в договорі. На цьому питання придбання цієї земельної ділянки та сукупності будівельних матеріалів, які на ній знаходилися, були вичерпані. Наполягає, що причиною відкладення проведення з ним співбесіди була неодмінність надання пояснень та доказів щодо набуття активів із підтвердженням законними доходами. Однак питання підтвердження обставин набуття земельної ділянки з незавершеним будівництвом та документальним підтвердження їх реальної вартості Комісія не ставила.
59.            Водночас на підтвердження вартості зазначених вище земельної ділянки та будинку позивач покликається на договір про проведення експертного будівельно-технічного дослідження будівництва індивідуального житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , укладений із ФОП  ОСОБА_3 , та висновок експертного будівельно-технічного дослідження від 23 квітня 2024 року 
№ 09-24Д, який на виконання наведеного договору склав судовий експерт Качайло Б. В. , згідно з яким станом на дату реєстрації декларації про готовність до експлуатації об`єкта вартість будівництва цього індивідуального житлового будинку становить 937 174,00 грн (еквівалент 34 735 дол. США).
60.            Також позивач зазначає, що надав до суду на підтвердження вартості земельної ділянки копії договорів купівлі-продажу земельних ділянок його сусідів, які придбали земельні ділянки за орієнтовно такими ж цінами в той же період.
61.            На підставі викладеного наполягає, що оскаржуване рішення не відповідає вимогам частини другої статті 2 КАС України, однак суд першої інстанції наведених обставин не врахував.
62.            Стосовно висновків про незазначення у декларації за 2016 рік квартири, 3/4 якої належали його дружині, наполягає, що у письмових поясненнях і під час співбесіди 26 березня 2024 року він зазначав Комісії, що не може надати логічних пояснень, чому не задекларував цю квартиру. Він подавав декларацію вперше, і відтоді минуло сім років. Однак Комісія сприйняла як ствердну і єдино правильну відповідь його припущення про те, що він думав, що квартира належить матері його дружини.
63.              ОСОБА_1 стверджує, що він не мав умислу не зазначити чи приховати у декларації за 2016 рік згадану квартиру, частину якої його дружина набула у власність до шлюбу та за рахунок коштів з продажу якої вона набула у власність будинок у селі Конопниця. На переконання позивача, це порушення, яке він допустив під час заповнення декларації за 2016 рік у 2017 році, не може бути визнане істотним, тобто таким, що дозволяє зробити висновок про його недоброчесність.
64.            Додатково, з покликанням на рішення ЄСПЛ у справі «Бігаєва проти Греції», доводить, що суд першої інстанції не врахував, що причини, з яких Комісія відмовила йому в наданні рекомендації про призначення на посаду судді Солом`янського районного суду міста Києва, були предметом розгляду ВККС під час ухвалення рішення від 12 червня 2018 року № 267/дс-18, яким його визнано таким, що за результатами спеціальної перевірки відповідає установленим Законом № 1402-VIII вимогам до кандидата на посаду суді. Тож, ухвалюючи оскаржуване рішення, ВККС по-іншому оцінила обставини щодо його декларації за 2016 рік, аніж у її рішенні від 12 червня 2018 року № 267/дс-18, не зазначивши достатніх фактичних даних на обґрунтування свого висновку про його відповідність установленим Законом № 1402-VIII вимогам до кандидата на посаду судді.
65.              ОСОБА_1 наголошує, що мав обґрунтовані сподівання на те, що після успішного закінчення навчання у Національній школі суддів України, проходження кваліфікаційного іспиту та зайняття переможного місця в рейтингу учасників на посади суддів місцевих загальних судів він отримає рекомендацію Комісії про призначення на посаду судді відповідного суду, позаяк обставини декларування, які виникли у 2017 році, не будуть переоцінені ВККС в інший спосіб.
Узагальнений виклад позиції інших учасників справи
66.            У відзиві на апеляційну скаргу представник ВККС зазначає, що суд першої інстанції ухвалив оскаржуване рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права.
67.            ВККС наполягає, що оцінювання кандидата на предмет відповідності критеріям доброчесності та професійної етики є персональним, комплексним і враховує всі обставини в сукупності, а не в порівнянні з іншими. Висновок про наявність обґрунтованого сумніву у відповідності ОСОБА_1 критеріям, які висуваються до особи, яка претендує обійняти посаду судді, Комісія сформувала внаслідок оцінювання конкретних обставин, врахувавши з`ясовані під час співбесіди події та зміст наданих позивачем пояснень.
68.            Твердження позивача щодо необґрунтованості оскаржуваного рішення (без урахування усіх обставин, що мають значення для ухвалення рішення, та з невілюванням принципу врахування права особи на участь у процесі ухвалення рішення) відповідач уважає помилковими, оскільки зміст оскаржуваного рішення підтверджує, що під час проведення співбесіди ОСОБА_1 були забезпечені всі встановлені законом процедурні права та гарантії, перешкод у їх реалізації Комісія не створювала.
69.            Співбесіда проводилася з перервою - у два етапи в різні дні, щодо питань, які підлягали з`ясуванню, позивач був обізнаний, йому було забезпечено можливість надати як вичерпні пояснення, так і документи (докази). Комісія під час проведення співбесіди додержалася принципу рівності умов щодо надання позивачу розумної можливості доповнювати, спростовувати чи уточнювати дані, що містяться у матеріалах кандидата, надавати усні та письмові пояснення. Водночас позивач не зміг надати достатньо аргументованих пояснень та належних документів, які б спростовували встановлені Комісією обставини, покладені в основу висновку про відмову в наданні рекомендації про його призначення на посаду судді.
70.            ВККС зауважує, що наведені позивачем підстави та мотиви для скасування оскаржуваного рішення Комісії ґрунтуються на його незгоді, зокрема, із загальною думкою (внутрішнім переконанням) членів Комісії, яка оформлена оскаржуваним рішенням. Утім перегляд мотивів оскаржуваного рішення і їх виклад інакшим змістом, аніж оцінено та зазначено в цьому рішенні, означатиме втручання у здійснення Комісією дискреційних повноважень під час проведення конкурсних процедур.
71.            Відповідач також доводить, що релевантне законодавство не гарантує права бути призначеним на посаду судді, а тільки надає право взяти участь у відповідному конкурсному відборі. Оскаржуване рішення Комісії не може впливати на гарантії справедливого процесу проведення компетентним органом відбору, конкурсу, оцінювання тощо, у якому особа братиме участь у майбутньому, як і не позбавляє права на ефективні засоби правового захисту в разі його порушення цим органом.
72.            На підставі викладеного просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 14 квітня 2025 року - без змін.
ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ В СУДІ АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ ТА МЕЖІ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ СУДОМ
73.            Ухвалою від 04 червня 2025 року Велика Палата Верховного Суду відкрила апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , а ухвалою від 17 липня 2025 року призначила справу до розгляду в судовому засіданні.
ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕЛИКОЇ ПАЛАТИ ВЕРХОВНОГО СУДУ
74.            Заслухавши суддю-доповідачку, дослідивши матеріали справи, перевіривши обґрунтованість доводів апеляційної скарги та відзиву на неї, Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що апеляційна скарга позивача не підлягає задоволенню з таких міркувань.
75.            Згідно із частиною першою статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
76.            Частиною першою статті 5 КАС України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист, зокрема, шляхом: визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.
77.            Статтею 6 Конституції України визначено, що державна влада в Україні здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову. Органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.
78.            На підставі частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
79.            Відповідно до частини другої статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для ухвалення рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі ухвалення рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
80.            Частини перша та друга статті 55 Конституції України гарантують, що права і свободи громадян захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
81.            Стаття 9 Конституції України визначає, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.
82.            Статтею 19 Закону України від 29 червня 2004 року № 1906-IV «Про міжнародні договори України» конкретизовано, що чинні міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства і застосовуються у порядку, передбаченому для норм національного законодавства. Якщо міжнародним договором України, який набрав чинності в установленому порядку, встановлено інші правила, ніж ті, що передбачені у відповідному акті законодавства України, то застосовуються правила міжнародного договору.
83.            Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР Україна ратифікувала Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), взявши на себе зобов`язання гарантувати кожному, хто перебуває під її юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі І Конвенції (стаття 1 розділу І Конвенції).
84.            Так, частиною першою статті 6 Конвенції гарантовано, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
85.            Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатися у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
86.            Користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою (стаття 14 Конвенції).
87.            Суди при розгляді справ застосовують Конвенцію та практику ЄСПЛ як джерело права (частина перша статті 17 Закону України № 3477-IV від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»).
88.            Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики ЄСПЛ (частина друга статті 6 КАС України).
89.            Відповідно до практики ЄСПЛ приватне життя включає право особи на формування та розвиток стосунків з іншими людьми, зокрема стосунків професійного або ділового характеру (рішення від 07 серпня 1996 року у справі «С. проти Бельгії» (С. v. Belgium), заява № 21794/93, пункт 25). Обмеження, накладені на доступ до професії, визнані цим судом такими, що впливають на приватне життя (рішення від 27 липня 2004 року у справі «Сідабрас та Джяутас проти Литви» (Sidabras and Dziautas v. Lithuania), заяви № 55480/00 та № 59330/00, пункт 47).
90.            Ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважають важливими для справи. Тож такі аргументи мають бути «почуті», тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов`язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами (рішення ЄСПЛ від 19 квітня 1993 року у справі «Краска проти Швейцарії» (Kraska v. Switzerland)).
91.            У цій справі позивач оскаржує рішення ВККС, ухвалене стосовно нього за результатом проведення співбесіди у конкурсі на зайняття вакантних посад суддів у місцевих судах для кандидатів на посаду судді, зарахованих до резервів на заміщення вакантних посад суддів місцевих судів, оголошеному рішенням ВККС від 14 вересня 2023 року № 95/зп-23, згідно з яким йому відмовлено в наданні рекомендації для призначення на посаду судді Солом`янського районного суду міста Києва.
92.            Тож оскаржуване позивачем рішення безпосередньо зачіпає його право на повагу до приватного життя, гарантоване статтею 8 Конвенції, в аспекті доступу до обраної професії та можливості встановлювати і розвивати стосунки професійного характеру.
93.            Водночас втручання у право на повагу до приватного життя є таким, що порушує статтю 8 Конвенції, якщо воно не є виправданим за пунктом 2 цієї статті як таке, що було здійснене згідно із законом, переслідує одну або декілька законних цілей, перелічених у ньому, і є необхідним у демократичному суспільстві для досягнення відповідних цілей.
94.            Отже, у розглядуваній справі перед судом постало завдання оцінити рішення ВККС, за яким відбулося втручання у приватне життя позивача, за трьома наведеними в статті 8 Конвенції аспектами (оцінка законності, законної мети та необхідності такого втручання).
95.            Відповідно до частини другої статті 128 Конституції України призначення на посаду судді здійснюється за конкурсом, крім випадків, визначених законом.
96.            Організацію судової влади та здійснення правосуддя в Україні, що функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів і забезпечує право кожного на справедливий суд, визначає Закон № 1402-VIII.
97.            Відповідно до статті 69 цього Закону (тут і далі - у редакції на час виникнення спірних правовідносин - проведення співбесіди та ухвалення оскаржуваного рішення) на посаду судді може бути призначений громадянин України, не молодший тридцяти та не старший шістдесяти п`яти років, який має вищу юридичну освіту і стаж професійної діяльності у сфері права щонайменше п`ять років, є компетентним, доброчесним та володіє державною мовою відповідно до рівня, визначеного Національною комісією зі стандартів державної мови.
98.            ВККС є державним колегіальним органом суддівського врядування, який на постійній основі діє у системі правосуддя України (частина перша статті 92 Закону № 1402-VIII).
99.            Статтею 93 Закону № 1402-VIII визначено повноваження ВККС, до яких згідно з пунктами 2, 3, 10 частини першої цієї статті належать: проведення добору кандидатів для призначення на посаду судді, у тому числі організація проведення щодо них спеціальної перевірки відповідно до закону та приймання кваліфікаційного іспиту; внесення до Вищої ради правосуддя рекомендації про призначення кандидата на посаду судді; здійснення інших повноважень, визначених законом.
100.        Потрібно зауважити, що на час прийняття у 2016 році Закон № 1402-VIII у статті 70 визначав стадії добору і призначення на посаду судді від рішення ВККС про оголошення добору до видання відповідного указу Президента України про призначення, в межах яких не передбачалося проведення Комісією співбесіди з переможцями конкурсу на зайняття вакантних посад суддів місцевого суду.
101.        30 грудня 2023 року набрав чинності Закон України № 3511-IX від 09 грудня 2023 року «Про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та деяких законодавчих актів України щодо удосконалення процедур суддівської кар`єри» (далі - Закон № 3511-IX), яким внесено зміни до Закону № 1402-VIII, зокрема викладено в новій редакції його розділ IV «Порядок зайняття посади судді» та доповнено пунктами 57-61 його розділ XII «Прикінцеві та перехідні положення».
102.        Відповідно до абзацу першого пункту 58 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402-VIII Комісія завершує конкурс на зайняття вакантних посад суддів місцевих судів, оголошений її рішенням від 14 вересня 2023 року № 95/зп-23, за правилами, які діють після набрання чинності Законом № 3511-IX.
103.        У такий спосіб законодавець запобіг правовій невизначеності щодо регламентації процедури конкурсу на зайняття вакантних посад суддів місцевих судів, що розпочався за іншими правилами до набрання чинності 
Законом № 3511-IX. 
104.        Отже, після набрання чинності 30 грудня 2023 року Законом № 3511-IX відповідно до частини першої статті 70 Закону № 1402-VIII добір на посаду судді місцевого суду (далі - добір на посаду судді) здійснюється в порядку, визначеному цим Законом: поетапно - починається з оголошення добору на посаду судді та завершується зарахуванням кандидатів на посаду судді до резерву на зайняття вакантних посад суддів.
105.        Згідно із частиною першою статті 79 Закону № 1402-VIII конкурс на зайняття вакантної посади судді проводиться відповідно до цього Закону та положення про проведення конкурсу на зайняття вакантної посади судді, що затверджується ВККС, з дотриманням вимог законодавства про забезпечення рівних прав та можливостей жінок і чоловіків.
106.        Для проведення конкурсу на зайняття вакантної посади судді ВККС ухвалює рішення про його оголошення, розміщує (оприлюднює) відповідну інформацію на своєму офіційному вебсайті та офіційному вебпорталі судової влади України (частина друга статті 79 Закону № 1402-VIII).
107.        Згідно із частиною першою статті 79-2 Закону № 1402-VIII ВККС проводить конкурс на зайняття вакантних посад суддів місцевого суду на основі рейтингу кандидатів на посаду судді та суддів, які виявили намір бути переведеними до іншого місцевого суду відповідно до статті 82 цього Закону.
108.        Після визначення переможця конкурсу ВККС на своєму засіданні проводить з ним співбесіду (частини перша та друга статті 79-5 Закону № 1402-VIII).
109.        За результатами співбесіди ВККС ухвалює: 1) рішення про рекомендацію або про відмову в наданні рекомендації про призначення кандидата на посаду судді; 2) рішення про рекомендацію про переведення судді (якщо переможцем конкурсу на посаду судді місцевого суду став суддя).
110.        Після набрання чинності Законом № 3511-IX ВККС визнала за неодмінне узгодити із чинним законодавством Положення про проведення конкурсу на зайняття вакантної посади судді, затверджене її рішенням від 02 листопада 2016 року № 141/зп-16 (далі - Положення № 141/зп-16), а тому рішенням від 29 лютого 2024 року № 72/зп-24 виклала це Положення в новій редакції, у якій, зокрема, визначила відповідний порядок проведення співбесіди з переможцем конкурсу, її етапи й коло питань для обговорення. У попередній редакції зазначене Положення таких правил не містило.
111.        Відповідно до пунктів 8.4-8.12 Положення № 141/зп-16 (тут і далі - в редакції рішення ВККС від 29 лютого 2024 року № 72/зп-24) під час співбесіди обговорюються дані щодо відповідності кандидата критеріям доброчесності та професійної етики та пов`язана з цим інформація (пункт 8.4).
112.        Співбесіда складається з таких етапів: оголошення доповіді членом Комісії; надання кандидату можливості доповнити, уточнити чи спростувати оголошену в доповіді інформацію; послідовне обговорення з кандидатом даних щодо його відповідності критеріям доброчесності та професійної етики та пов`язана з цим інформація (пункт 8.5).
113.        Під час обговорення доповідач і члени Комісії ставлять кандидату запитання, на які він надає відповіді і пояснення (пункт 8.6).
114.        Співбесіди із переможцями конкурсу фіксуються за допомогою технічних засобів та можуть проводитися у режимі прямої відеотрансляції (пункт 8.7).
115.        Кандидат на посаду судді до проведення співбесіди має право: знайомитися з матеріалами досьє; надавати документи (завірені копії документів) чи іншу інформацію, яка доповнює, спростовує чи уточнює дані, що містяться у досьє; надавати свої пояснення, зокрема у письмовому вигляді (пункт 8.8).
116.        Письмові пояснення подаються кандидатом не пізніше ніж за один робочий день до дати проведення співбесіди. Усні пояснення надаються кандидатом під час співбесіди (пункт 8.9).
117.        Члени Комісії мають право ставити кандидату запитання щодо оголошених під час доповіді відомостей, самостійно знайомитися з досьє, ставити запитання доповідачу, порушувати перед Комісією питання, які виникли під час ознайомлення з досьє (пункт 8.10).
118.        У разі необхідності під час співбесіди може бути оголошено перерву (пункт 8.11).
119.        Згідно з пунктом 8.12 Положення № 141/зп-16 за результатами співбесіди Комісія ухвалює: рішення про рекомендацію або про відмову в наданні рекомендації про призначення кандидата на посаду судді; рішення про рекомендацію про переведення судді (якщо переможцем конкурсу на посаду судді місцевого суду став суддя).
120.        Рішення про відмову в наданні рекомендації про призначення кандидата на посаду судді ухвалюється Комісією за наявності обґрунтованого сумніву щодо його відповідності критеріям доброчесності чи професійної етики (абзац перший пункту 8.13 Положення № 141/зп-16).
121.        Пункт 8.13 Положення № 141/зп-16 кореспондує частині третій статті 79-5 
Закону № 1402-VIII, якою визначено, що ВККС ухвалює вмотивоване рішення про відмову в наданні рекомендації про призначення кандидата на посаду судді у разі наявності обґрунтованого сумніву щодо його відповідності критеріям доброчесності чи професійної етики. У такому разі переможцем конкурсу визначається наступний у рейтингу кандидат.
122.        Відповідно до частини дев`ятої статті 69 Закону № 1402-VIII кандидат на посаду судді відповідає критерію доброчесності, якщо відсутні обґрунтовані сумніви у його незалежності, чесності, неупередженості, непідкупності, сумлінності, у дотриманні ним етичних норм, у його бездоганній поведінці у професійній діяльності та особистому житті, а також щодо законності джерел походження його майна, відповідності рівня життя кандидата на посаду судді або членів його сім`ї задекларованим доходам, відповідності способу життя кандидата на посаду судді його попередньому статусу.
123.        Згідно із частиною четвертою статті 101 Закону № 1402-VIII палати та колегії ВККС ухвалюють свої рішення від імені ВККС, зазначаючи склад палати чи колегії, який розглядав конкретну справу.
124.        Рішення ВККС, палат та колегій Комісії викладаються у письмовій формі. У рішенні зазначаються дата і місце ухвалення рішення, склад Комісії (палати, колегії), питання, що розглядалося, мотиви ухваленого рішення, результати поіменного голосування членів Комісії. Рішення підписується головуючим і членами Комісії (палати, колегії), які брали участь у його ухваленні (частина п`ята статті 101 Закону № 1402-VIII).
125.        Як установив суд першої інстанції, 20 лютого та 26 березня 2024 року Комісія провела співбесіду з позивачем у межах конкурсу, оголошеного її рішенням від 14 вересня 2023 року № 95/зп-23, та ухвалила оскаржуване рішення, яким відмовила в наданні рекомендації про призначення його на посаду судді Солом`янського районного суду міста Києва.
126.        Відповідно до частини сьомої статті 101 Закону № 1402-VIII рішення ВККС можуть бути оскаржені до суду з підстав, установлених цим Законом.
127.        До того ж, пунктом 48 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402-VIII визначено, що рішення ВККС оскаржуються відповідно до статті 88 цього Закону.
128.        Частиною другою статті 88 Закону № 1402-VIII визначено, що суддя (кандидат на посаду судді), який не згодний із рішенням ВККС щодо його кваліфікаційного оцінювання, може оскаржити це рішення в порядку, встановленому КАС України.
129.        Оскільки рішення ВККС про відмову в наданні рекомендації про призначення кандидата на посаду судді з моменту його ухвалення спричиняє негативні наслідки для кандидата на посаду судді, адже припиняє його участь у конкурсі на цю посаду, таке рішення підлягає оскарженню відповідно до статті 88 Закону № 1402-VIII та в порядку, встановленому КАС України.
130.        Згідно із частиною третьою статті 88 Закону № 1402-VIII рішення ВККС, ухвалене за результатами проведення кваліфікаційного оцінювання, може бути оскаржене та скасоване винятково з таких підстав: 
1) склад членів ВККС, який провів кваліфікаційне оцінювання, не мав повноважень його проводити;
2) рішення не підписано будь-ким із складу членів ВККС, який провів кваліфікаційне оцінювання;
3) суддя (кандидат на посаду судді) не був належним чином повідомлений про проведення кваліфікаційного оцінювання - якщо було ухвалено рішення про непідтвердження здатності судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя у відповідному суді з підстав неявки для проходження кваліфікаційного оцінювання;
4) рішення не містить посилання на визначені законом підстави його ухвалення або мотивів, з яких Комісія дійшла відповідних висновків.
131.        Велика Палата Верховного Суду не встановила обставин чи підстав для скасування оспорюваного рішення, визначених пунктами 1-3 статті 88 Закону № 1402-VIII.
132.        Однак оскаржуване рішення з урахуванням доводів позивача у цій справі потребувало здійснення судом усебічної оцінки на предмет його відповідності вимогам, визначеним пунктом 4 частини третьої статті 88 Закону № 1402-VIII.
133.        Оцінюючи оскаржуване рішення в аспекті його відповідності частині третій статті 79-5 та пункту 4 частини третьої статті 88 Закону № 1402-VIII, Велика Палата Верховного Суду зазначає таке.
134.        Оскаржуване рішення Комісія ухвалила, реалізуючи визначені законом повноваження у конкурсній процедурі добору кандидатів на посаду судді місцевого суду, за результатами проведення співбесіди з позивачем, який посів переможну позицію за рейтингом до Солом`янського районного суду міста Києва.
135.        Велика Палата Верховного Суду нагадує, що відповідно до частин другої та третьої статті 79-5 Закону № 1402-VIII ВККС може відмовити в наданні рекомендації про призначення кандидата на посаду судді винятково у разі наявності у неї обґрунтованого сумніву щодо відповідності цього кандидата критеріям доброчесності чи професійної етики.
136.        Велика Палата Верховного Суду (як і в інших справах з такими самими предметом і підставами позову) підтверджує, що повноваження Комісії стосовно оцінювання кандидата на посаду судді є дискреційними та винятковою компетенцією її як уповноваженого органу, який на постійній основі діє в національній системі судоустрою.
137.        Жоден суб`єкт, у тому числі й суд, не вправі втручатися у здійснення Комісією компетенції щодо оцінювання кандидатів на посаду судді в межах конкурсу на зайняття вакантних посад суддів.
138.        Згідно з Рекомендацією № R(80)2 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень від 11 березня 1980 року дискреційним є повноваження, яке адміністративний орган, ухвалюючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за певних обставин.
139.        У контексті аргументів апеляційної скарги Велика Палата Верховного Суду вважає за потрібне також застосувати практику ЄСПЛ щодо питання здійснення судового контролю за реалізацією державними органами їхніх дискреційних повноважень.
140.        Так, ЄСПЛ висловив правову позицію, згідно з якою, за загальним правилом, національні суди повинні утриматися від перевірки обґрунтованості адміністративних актів, однак все ж суди повинні проконтролювати, чи не є викладені у них висновки адміністративних органів щодо обставин у справі довільними та нераціональними, не підтвердженими доказами або ж такими, що є помилковими щодо фактів; у будь-якому разі суди повинні дослідити такі акти, якщо їх об`єктивність та обґрунтованість є ключовим питанням правового спору (рішення у справі «Дружстевні заложна Пріа та інші проти Чеської Республіки» від 31 липня 2008 року, у справі «Брайєн проти Об`єднаного Королівства» від 22 листопада 1995 року, у справі «Сігма Радіо Телевіжн ЛТД проти Кіпру» від 21 липня 2011 року, у справі «Путтер проти Болгарії» від 02 грудня 2010 року).
141.        Відповідно до завдань адміністративного судочинства, визначених статтею 2 КАС України, адміністративний суд не наділений повноваженнями втручатися у розсуд (дискрецію) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за критеріями, визначеними у цій статті й інших законах, зокрема в Законі № 1402-VIII. Водночас оцінка Верховним Судом мотивів та обґрунтованості оспорюваних рішень ВККС не є втручанням у її дискреційні повноваження.
142.        Отже, відповідаючи на порушені в апеляційній скарзі питання, Велика Палата Верховного Суду має перевірити викладені в оспорюваному рішенні висновки ВККС на предмет їхньої об`єктивності та обґрунтованості, оскільки це є ключовим питанням правового спору в розглядуваній справі.
143.        Одним із завдань адміністративного судочинства є перевірка реалізації суб`єктами владних повноважень їхніх дискреційних повноважень, зокрема, за критеріями обґрунтованості, з урахуванням усіх обставин, що мають значення для ухвалення рішення.
144.        Вимога щодо обґрунтованості рішення суб`єкта владних повноважень означає, що таке рішення потрібно приймати з урахуванням усіх обставин, що мають значення для його ухвалення. Цей критерій вимагає від суб`єкта владних повноважень ураховувати як обставини, на обов`язковість урахування яких прямо вказує закон, так й інші обставини, що мають значення у конкретній ситуації. Для цього суб`єкт владних повноважень має ретельно зібрати і дослідити матеріали, що мають доказове значення у справі, наприклад документи, пояснення осіб, висновки експертів тощо. Суб`єкт владних повноважень повинен уникати ухвалення невмотивованих висновків. Несприятливе для особи рішення повинне бути вмотивованим.
145.        Отже, визначальним критерієм правомірності рішення ВККС про відмову в наданні рекомендації про призначення кандидата на посаду судді щодо його відповідності частині третій статті 79-5 Закону № 1402-VIII є встановлення Комісією обставин, які стали підставою для відмови в наданні рекомендації про призначення кандидата на посаду судді, та мотивів, з яких ВККС дійшла відповідних висновків.
146.        Критерій доброчесності є надзвичайно важливим з огляду на те, яку роль відіграє судова влада у становленні правової держави. Саме доброчесність є ключовою категорією у формуванні морально-етичного образу суддів, запорукою формування довіри народу до суддів та судової влади в цілому.
147.        Однак закони України не визначають ані змісту поняття доброчесності як вимоги до судді (кандидата на посаду судді), ані показників (індикаторів) для оцінки ВККС відповідності кандидата на посаду судді критерію доброчесності.
148.        Проте, потрібно врахувати, що доброчесністю, як цей термін визначено в Сучасному словнику з етики, є позитивна моральна якість, зумовлена свідомістю і волею людини, яка є узагальненою стійкою характеристикою людини, її способу життя, вчинків; якість, що характеризує готовність і здатність особистості свідомо і неухильно орієнтуватися у своїй діяльності та поведінці на принципи добра і справедливості.
149.        У преамбулі Бангалорських принципів поведінки суддів зазначено, що ці принципи мають на меті встановлення стандартів етичної поведінки суддів, зокрема з уваги на те, що довіра суспільства до судової системи, а також до авторитету судової системи в питаннях моралі, чесності та непідкупності судових органів посідає першочергове місце в сучасному демократичному суспільстві.
150.        Одним зі схвалених є принцип, згідно з яким дотримання етичних норм, демонстрація дотримання етичних норм є невід`ємною частиною діяльності суддів.
151.        Згідно зі статтями 1, 3 Кодексу суддівської етики, затвердженого рішенням Ради суддів України від 04 лютого 2016 року № 1, суддя повинен бути прикладом неухильного додержання вимог закону і принципу верховенства права, присяги судді, а також дотримання високих стандартів поведінки з метою зміцнення довіри громадян у чесність, незалежність, неупередженість та справедливість суду. Суддя має докладати всіх зусиль для того, щоб на думку розсудливої, законослухняної та поінформованої людини його поведінка була бездоганною.
152.        Рада суддів України в Коментарі до цього Кодексу зауважила, що численними є ситуації, коли та чи інша дія прямо не заборонена законом, але є ризик такого сприйняття, формування враження, яке підірвало б довіру до суду.
153.        У пункті 29 Висновку № 3(2002) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо принципів та правил, які регулюють професійну поведінку суддів, зокрема питання етики, несумісної поведінки та безсторонності (далі - Висновок, КРЄС відповідно) зазначено, що судді повинні гідно поводити себе у своєму приватному житті.
154.        Щодо правил поведінки судді КРЄС вважає, що кожний окремий суддя повинен робити все можливе для підтримання судової незалежності на інституційному та особистому рівнях; судді повинні поводитися гідно під час виконання посадових обов`язків та в особистому житті (пункт 50 Висновку КРЄС).
155.        Відповідно до Бангалорських принципів поведінки суддів від 19 травня 2006 року, схвалених Резолюцією Економічної та соціальної ради ООН 27 липня 2006 року № 2006/23, дотримання етичних норм, демонстрація дотримання етичних норм є невід`ємною частиною діяльності суддів. Постійна увага з боку суспільства покладає на суддю обов`язок прийняти низку обмежень, і хоч пересічному громадянину ці обов`язки могли б здатися обтяжливими, суддя приймає їх добровільно та охоче. Поведінка судді має відповідати високому статусу його посади.
156.        Парламентська Асамблея Ради Європи у своїй Резолюції від 25 грудня 2008 року № 1165(1998) зауважила, що публічні особи повинні усвідомлювати, що особливий статус, який вони мають у суспільстві, автоматично збільшує рівень тиску на приватність їхнього життя (пункт 6).
157.        Отже, посада судді покладає на нього додаткові обмеження та обов`язки, які водночас є етичними стандартами, що формують модель поведінки, яку суддя повинен ставити за мету і якої повинен дотримуватися. Зокрема, запорукою утвердження довіри до суду має бути законослухняна і добропорядна поведінка суддів у повсякденному житті.
158.        Хоч спірні правовідносини у цій справі склалися на етапі вирішення ВККС питання про рекомендування позивача для призначення на посаду судді, однак Велика Палата Верховного Суду переконана, що особа, яка претендує зайняти цю посаду, має демонструвати високі стандарти поведінки - дотримуватися вимог законодавства та загальноприйнятих в українському суспільстві норм моралі як на етапі перебування в статусі кандидата, так і до набуття такого статусу, а їх порушення має враховуватися під час оцінки доброчесності кандидата на посаду судді.
159.        Авторитет та довіра до судової влади формуються залежно від персонального складу судів, від осіб, які обіймають посади суддів та формують суддівський корпус. Саме тому важливо, щоб кандидат на посаду судді, як і суддя, не допускав будь-якої неналежної (недоброчесної, неетичної) поведінки як у професійній діяльності, так і в особистому житті, яка може поставити під сумнів відповідність кандидата критерію доброчесності, що негативно вплине на суспільну довіру до судової влади у зв`язку з таким призначенням.
160.        Від професійних та моральних якостей суддів залежить рівень здійснення правосуддя в державі, а тому особисті й моральні якості кандидата на посаду судді поряд із професійними якостями є визначальними характеристиками під час вирішення питання про призначення його на посаду.
161.        Оскільки кандидат на посаду судді претендує на одержання повноважень посадової особи, уповноваженої на виконання функцій держави, - здійснення правосуддя, то під час вирішення питання про можливість рекомендувати його на посаду судді ВККС зобов`язана врахувати всі обставини, які перешкоджають кандидату на посаду судді обійняти таку посаду, зокрема ті, що можуть негативно вплинути на довіру суспільства до судової влади у зв`язку із призначенням такого кандидата.
162.        ВККС ухвалила оскаржуване рішення, маючи обґрунтовані сумніви у відповідності позивача як кандидата на посаду судді критерію доброчесності, а саме у правдивості та повноті наданих відомостей стосовно обставин набуття прав на об`єкти нерухомості та недекларування відомостей, визначених статтею 46 Закону № 1700-VII, за наслідком оцінювання обставин щодо:
1) придбання земельної ділянки в селі Конопниця Оброшинської територіальної громади Львівського району Львівської області, наявності на ній об`єкта незавершеного будівництва, короткого терміну проведення будівельних робіт, їх проведення тією ж особою, яка була продавцем земельної ділянки, без жодних підтверджувальних документів щодо реальної вартості об`єктів нерухомості, зокрема житлового будинку загальною площею 180,4 кв. м;
2) незазначення у декларації за 2016 рік відомостей про квартиру  АДРЕСА_3 , яка належала його дружині на праві спільної часткової власності до 28 лютого 2017 року.
163.        Ці обставини, як зазначено в оскаржуваному рішенні, Комісія оцінювала в сукупності.
164.        Відповідно до частини дев`ятої статті 69 Закону № 1402-VIIІ умови визначення відповідності кандидата на посаду судді критерію доброчесності законодавець пов`язує з наявністю або відсутністю обґрунтованих сумнівів у його незалежності, чесності, неупередженості, непідкупності, сумлінності, у дотриманні ним етичних норм, у його бездоганній поведінці у професійній діяльності та особистому житті, а також щодо законності джерел походження його майна, відповідності рівня життя кандидата на посаду судді або членів його сім`ї задекларованим доходам, відповідності способу життя кандидата на посаду судді його попередньому статусу.
165.        Поняття «обґрунтовані сумніви» в адміністративному судочинстві означає, що сумніви повинні бути підкріплені конкретними фактами або доказами, які можуть викликати сумнів у правильності або законності певного рішення, дії чи бездіяльності, а також достовірності наданих (у цьому випадку) кандидатом на посаду судді відповідних пояснень, які Комісія ставить під сумнів. Ці сумніви не можуть бути простою підозрою чи відчуттям членів Комісії, а повинні базуватися на реальних фактах або обставинах, що дозволяють обґрунтовано сумніватися в певних подіях, фактах чи твердженнях.
166.        Це означає, що сумніви не можуть бути просто суб`єктивними, вони повинні мати об`єктивну основу (мають підтверджуватися фактичними даними), яка може бути перевірена і оцінена судом.
167.        Оцінюючи висновки Комісії про наявність обґрунтованого сумніву в правдивості та повноті наданих відомостей щодо обставин набуття прав на об`єкти нерухомості (земельну ділянку в селі Конопниця Оброшинської територіальної громади Львівського району Львівської області та збудований на ній житловий будинок загальною площею 180,4 кв. м), суд першої інстанції зазначив, що в декларації за 2022 рік позивач серед об`єктів декларування зазначив земельну ділянку загальною площею 636 кв. м, кадастровий номер 46236833400:01:001:0849, яка розташована в селі Конопниця Оброшинської територіальної громади Львівського району Львівської області, належить його дружині на праві власності та вартість якої на дату набуття у власність становила 17 649 грн.
168.        Комісія установила, що згідно з договором купівлі-продажу земельної ділянки від 01 березня 2017 року ця земельна ділянка була вільна від забудови.
169.        Водночас під час співбесіди ОСОБА_1 повідомив, що на цій земельній ділянці на момент набуття у власність розташовувався об`єкт незавершеного будівництва - недобудований житловий будинок (ступінь готовності, зі слів кандидата, - зведений на фундаменті перший поверх без даху та оздоблення).
170.        Також ОСОБА_1 пояснив, що продавець тієї земельної ділянки за рахунок позивача завершив будівельні роботи для введення в експлуатацію житлового будинку.
171.        Зі слів ОСОБА_1 , сукупна вартість об`єкта незавершеного будівництва та виконаних будівельних робіт, потрібних для його завершення, становила орієнтовно 45 000 дол. США. Форма розрахунку з продавцем - готівкова. Форма укладення правочину щодо виконання будівельних робіт - усна. Вартість об`єкта незавершеного будівництва на момент набуття земельної ділянки у власність становила орієнтовно 20 000 дол США. Ці кошти він сплатив одночасно з придбанням земельної ділянки. Однак жодних документів на підтвердження наведених платежів кандидат Комісії не надав, пояснивши, що відповідні домовленості мали усний характер.
172.        З порталу Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва Комісія установила, що повідомлення про початок будівельних робіт на земельній ділянці із зазначенням про нове будівництво в полі «Вид будівництва» подано до Департаменту Державної архітектурно-будівельної інспекції у Львівській області 13 квітня 2017 року, а декларацію про готовність об`єкта до експлуатації із зазначенням адреси: АДРЕСА_2 - 29 травня 2017 року.
173.        У декларації за 2022 рік ОСОБА_1 зазначив дату набуття права власності на наведений житловий будинок - 10 липня 2017 року, а в полі «Вартість на дату набуття права або за останньою грошовою оцінкою» - «Не застосовується».
174.        Як слушно зауважив суд першої інстанції, сумнів Комісії виник щодо правдивості та повноти зазначених позивачем відомостей стосовно набуття прав як на земельну ділянку, на якій перебував об`єкт незавершеного будівництва (хоча в договорі купівлі-продажу зазначено, що така є вільною від забудови), так і на житловий будинок, розташований на цій ділянці.
175.        Суд першої інстанції наголосив, що позивач сам зазначав про свою обізнаність станом на дату, коли його дружина придбала земельну ділянку, як із вартістю цієї земельної ділянки, так і з тим, що на ній є об`єкт незавершеного будівництва. Також позивач не спростував, що цей об`єкт незавершеного будівництва перейшов у власність його дружини без оформлення будь-яких документів та підтвердив, що вартість об`єкта незавершеного будівництва на момент набуття земельної ділянки у власність становила орієнтовно 20 000 дол. США, які він сплатив одночасно з придбанням земельної ділянки, однак не надав Комісії підтверджувальних документів щодо цих обставин.
176.        Комісія виснувала, що повідомлення про початок будівельних робіт на зазначеній земельній ділянці, подане до Департаменту Державної архітектурно-будівельної інспекції у Львівській області 13 квітня 2017 року, містило відомості, які могли суперечити фактичному стану речей, оскільки в полі «Вид будівництва» цього повідомлення зазначено «нове будівництво», хоча відбувалася добудова незавершеного будівництва, що визнав позивач у своїх поясненнях.
177.        Зважаючи на розташування земельної ділянки, наявність на ній об`єкта незавершеного будівництва, короткий термін проведення будівельних робіт, їх проведення тією ж особою, яка була продавцем земельної ділянки, без жодних підтверджувальних документів щодо реальної ринкової вартості цих об`єктів нерухомості, Комісія дійшла висновку про наявність обґрунтованого сумніву у правдивості та повноті наданих ОСОБА_1 відомостей щодо обставин набуття прав на об`єкти нерухомості.
178.        Особа, яка претендує на зайняття посади судді, до призначення на відповідну посаду подає в установленому цим Законом порядку декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, за минулий рік (пункт 1 частини першої статті 3 та частина третя статті 45 Закону № 1700-VII (у редакції від 30 березня 2017 року, чинній на момент подання кандидатом декларації).
179.        Відповідно до пункту 2 частини першої статті 46 Закону № 1700-VII (у редакції від 30 березня 2017 року) у декларації зазначаються відомості про об`єкти нерухомості, що належать суб`єкту декларування та членам його сім`ї на праві приватної власності, включаючи спільну власність, або знаходяться у них в оренді чи на іншому праві користування, незалежно від форми укладення правочину, внаслідок якого набуте таке право. 
180.        Велика Палата Верховного Суду виснує, що ОСОБА_1 був зобов`язаний і міг відобразити в декларації відомості про квартиру загальною площею 51,9 кв. м, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , 3/4 частини якої належать члену його сім`ї (дружині) на праві власності, однак на порушення приписів антикорупційного законодавства позивач не зробив цього.
181.        Велика Палата Верховного Суду додатково зазначає, що кожна з двох груп обставин, покладених Комісією в основу висновку про наявність обґрунтованого сумніву щодо відповідності позивача критерію доброчесності (а саме обставини набуття прав на земельну ділянку в селі Конопниця разом із розташованим на ній об`єктом незавершеного будівництва та подальшим завершенням будівництва житлового будинку, з одного боку, і незазначення у декларації за 2016 рік відомостей про квартиру, 3/4 частини якої належали дружині позивача, - з другого), має самостійний та достатній характер для формування такого висновку.
182.        Навіть якби Комісія встановила лише одну з наведених груп обставин, цього було б достатньо для правомірного застосування частини третьої статті 79-5 Закону № 1402-VIII, оскільки кожна з них окремо об`єктивно свідчить про поведінку, що не відповідає високим морально-етичним стандартам, які суспільство обґрунтовано очікує від особи, яка претендує на здійснення правосуддя, та породжує обґрунтований сумнів у повноті й правдивості декларування, прозорості джерел походження значних коштів та загальній доброчесності кандидата. Отже, сукупна оцінка обох груп обставин лише підтверджує та посилює обґрунтованість остаточного висновку Комісії.
183.        Кандидат, який бере участь у конкурсі на посаду судді, повинен усвідомлювати, що усі обставини його життя можуть бути предметом уваги та обговорення. І лише у разі його відповідності найвищим стандартам поведінки він може бути визнаний таким, що відповідає таким критеріям.
184.        Члени Комісії, оцінюючи встановлені стосовно кандидата на посаду судді обставини, визначаються щодо їхньої відповідності суспільним уявленням про доброчесність на власний розсуд. Оскільки доброчесність є морально-етичною, а не правовою категорією, то обставини, що свідчать про недоброчесність кандидата на посаду судді, оцінюються насамперед з морально-етичного погляду. Навіть правомірні та законні дії кандидата можуть оцінюватися як такі, що не узгоджуються з поняттям доброчесності, виходячи із загальноприйнятих уявлень до цього поняття, особливо якщо йдеться про суддю. Повноваження членів Комісії оцінювати певні факти як такі, що узгоджуються чи не узгоджуються з поняттям доброчесності, є винятковими. Ніхто інший, окрім Комісії, не має повноважень оцінювати доброчесність кандидата на посаду судді.
185.        Така правова позиція неодноразово була викладена в постановах Великої Палати Верховного Суду (зокрема, від 26 березня 2019 року у справі № 800/336/17, від 13 травня 2020 року у справі № 9901/212/19, від 10 листопада 2022 року у справі № 9901/355/21, від 30 травня 2024 року у справі № 990/3/24).
186.        У справі, що розглядається, Комісія, оцінивши сукупність встановлених обставин (зокрема, характер й обсяг майнових операцій позивача та членів його сім`ї, джерела походження коштів, пояснення позивача щодо цих обставин, а також ступінь їхньої переконливості та документального підтвердження), дійшла вмотивованого висновку про наявність обґрунтованих сумнівів у відповідності позивача критерію доброчесності. Цей висновок базується саме на морально-етичній оцінці поведінки кандидата, яка відповідно до цитованої правової позиції Великої Палати Верховного Суду належить до виняткової компетенції Комісії.
187.        Зазначені позивачем доводи про нібито «формальну законність» його дій не спростовують права Комісії розцінювати ці самі дії як такі, що не відповідають суспільним очікуванням від особи, яка претендує стати суддею, і не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного рішення.
188.        Велика Палата Верховного Суду вважає висновок ВККС про наявність обґрунтованих сумнівів у відповідності позивача критерію доброчесності щодо цієї земельної ділянки та пов`язаних із нею обставин повністю обґрунтованим, а доводи позивача - неспроможними.
189.        Комісія правомірно дійшла висновку, що пояснення позивача не є переконливими, а встановлені обставини свідчать про поведінку, несумісну з високими морально-етичними стандартами, що пред`являються до судді. Жодне з наведених позивачем заперечень - ні щодо «формальної законності» правочину, ні щодо «усного характеру домовленостей», ні щодо «відсутності обов`язку декларувати недобудову окремо» - не спростовує наявності обґрунтованого сумніву в його доброчесності.
190.        Отже, висновок Комісії щодо цієї земельної ділянки та пов`язаних із нею обставин є достатньо вмотивованим, обґрунтованим і відповідає критеріям, визначеним законом та усталеною практикою Великої Палати Верховного Суду. Доводи позивача про нібито неправильну оцінку цих обставин Велика палата Верховного Суду відхиляє як такі, що зводяться до спроби перегляду судом морально-етичної оцінки, яка належить до виняткової компетенції ВККС.
191.        Велика Палата Верховного Суду, перевіривши доводи апеляційної скарги щодо браку затверджених Єдиних показників оцінки доброчесності та професійної етики, а також щодо нібито неоднакового застосування критеріїв до різних кандидатів, вважає їх помилковими й такими, що не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного рішення ВККС, з огляду на таке.
192.        По-перше, брак затверджених Вищою радою правосуддя Єдиних показників оцінки доброчесності та професійної етики на момент співбесіди не обмежував повноважень Комісії оцінювати відповідність кандидата критеріям доброчесності та професійної етики на підставі загальних принципів та критеріїв, сформульованих законодавцем безпосередньо в Законі та усталених практикою Комісії.
193.        По-друге, оцінювання відповідності критеріям доброчесності та професійної етики є індивідуальним, комплексним та персоніфікованим. Воно здійснюється з урахуванням усієї сукупності обставин життя і діяльності кандидата, а не шляхом порівняння його з іншими кандидатами чи механічного застосування однакових наслідків до схожих на перший погляд ситуацій. Наявність окремих схожих фактів у біографії різних кандидатів не зобов`язує Комісію до ідентичних висновків, оскільки остаточна оцінка завжди враховує контекст, тяжкість, давність, повторюваність, характер пояснень кандидата, достовірність наданих документів, а також інші індивідуальні обставини, що можуть суттєво відрізнятися. Різниця в результатах оцінки об`єктивно зумовлена саме різницею всієї сукупності обставин, а не суб`єктивним чи упередженим ставленням до конкретного кандидата.
194.        Велика Палата Верховного Суду наголошує, що достовірність документів та переконливість наданих кандидатом пояснень оцінюються винятково у межах його індивідуальної справи і не підлягають порівняльному аналізу з поясненнями чи документами інших кандидатів. Висновок про наявність обґрунтованого сумніву щодо відповідності позивача критеріям доброчесності та професійної етики Комісія сформулювала саме на підставі конкретних обставин, з`ясованих під час двох етапів співбесіди, змісту наданих позивачем пояснень та оцінки їхньої достатності й переконливості.
195.        Твердження позивача про те, що рішення Комісії було необґрунтованим, прийнятим без урахування всіх обставин, що мають значення, та з порушенням принципу участі особи в процесі ухвалення рішення, не відповідають дійсності. Матеріали справи та зміст оскаржуваного рішення свідчать, що позивачу були забезпечені всі визначені законом процедурні права: співбесіду проведено у два етапи в різні дні, з наданням перерви для з`ясування додаткових обставин; позивач був заздалегідь обізнаний про питання, що потребують уточнення; йому було надано розумну можливість доповнювати, спростовувати або уточнювати відомості, подавати додаткові документи та письмові пояснення.
196.        Комісія дотрималася принципу рівності та забезпечила позивачу достатній простір для захисту своєї позиції. Водночас позивач не скористався наданою можливістю у повному обсязі та не надав переконливих, документально підтверджених пояснень, здатних спростувати встановлені Комісією факти, що стали підставою для висновку про невідповідність критеріям доброчесності та професійної етики.
197.        Реагуючи на доводи позивача про застосування ВККС до нього дискримінаційного підходу, Велика Палата Верховного Суду зазначає таке.
198.        Гарантована статтею 21 Конституції України рівність усіх у правах і свободах означає неодмінність забезпечення рівних правових можливостей як матеріального, так і процесуального характеру для реалізації однакових за змістом та обсягом прав і свобод.
199.        Статтею 14 Конвенції встановлено, що користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження або за іншою ознакою.
200.        Відповідно до пунктів 2, 3 частини першої статті 1 Закону України від 06 вересня 2012 року № 5207-VI «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні» дискримінація - це ситуація, за якої особа та/або група осіб за їх ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, віку, інвалідності, етнічного та соціального походження, громадянства, сімейного та майнового стану, місця проживання, мовними або іншими ознаками, які були, є та можуть бути дійсними або припущеними, зазнає обмеження у визнанні, реалізації або користуванні правами і свободами в будь-якій формі, встановленій цим Законом, крім випадків, коли таке обмеження має правомірну, об`єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними. Непряма дискримінація - це ситуація, за якої внаслідок реалізації чи застосування формально нейтральних правових норм, критеріїв оцінки, правил, вимог чи практики для особи та/або групи осіб за їх певними ознаками виникають менш сприятливі умови або становище порівняно з іншими особами та/або групами осіб, крім випадків, коли їх реалізація чи застосування має правомірну, об`єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними.
201.        У рішенні від 07 листопада 2013 року у справі «Пічкур проти України» ЄСПЛ констатував, що дискримінація означає поводження з особами в різний спосіб, без об`єктивного та розумного обґрунтування, у відносно схожих ситуаціях. Відмінність у ставленні є дискримінаційною, якщо вона не має об`єктивного та розумного обґрунтування, іншими словами, якщо вона не переслідує легітимну мету або якщо немає розумного співвідношення між застосованими засобами та переслідуваною ціллю.
202.        Подібний підхід до оцінки правових обмежень застосовує й Конституційний Суд України, висновуючи, що мета встановлення певних відмінностей (вимог) у правовому статусі повинна бути істотною, а самі відмінності (вимоги), що переслідують таку мету, мають відповідати конституційним приписам, бути об`єктивно виправданими, обґрунтованими та справедливими. У протилежному випадку встановлення обмежень означало б дискримінацію (абзац сьомий пункту 4.1 Рішення від 07 липня 2004 року № 14-рп/2004).
203.        У Рекомендаціях Комітету Міністрів Ради Європи R(80)2 зазначено, що, приймаючи конкретне рішення, адміністративний орган влади має, зокрема, дотримуватися принципу рівності перед законом, не допускати несправедливої дискримінації.
204.        Факт дискримінації може бути встановлений, якщо: 1) державний захід, дія чи бездіяльність, які оскаржуються, підпадають під чинність (захист, регулювання, дію) іншого припису закону, яким встановлені певні права та свободи; 2) є відмінність у поводженні проти інших осіб, котрі знаходяться в аналогічній або схожій ситуації (становищі, стані). До того ж поводження з особою, яка заявляє про дискримінаційне ставлення до неї, є істотно (разюче) відмінним і менш справедливим, ніж з іншими особами; підставами для розрізнення є особиста характеристика або статус заявника; інші особи, з якими така особа себе порівнює, знаходяться в аналогічній ситуації, а різниця у ставленні до особи не мотивована притаманною їй певною персональною ознакою.
205.        Такий висновок Велика Палата Верховного Суду зробила в постанові від 15 червня 2023 року у справі № 800/582/16 (800/515/15).
206.        Згідно з доводами позивача він зазнає дискримінації у різній оцінці різними колегіями ВККС подібних обставин щодо нього та інших кандидатів.
207.        Водночас позивач не зазначає та, відповідно, не обґрунтовує наявності в нього певної ознаки (через що саме), яка б могла вплинути на відмінний порівняно з іншими кандидатами підхід ВККС під час оцінки його відповідності критерію доброчесності. 
208.        Як правильно зауважив суд першої інстанції, оцінювання кандидата за критеріями доброчесності й професійної етики є персональним, комплексним і враховує усі обставини в сукупності, а не порівняно з іншими кандидатами. Отже, припущення позивача про порушення його права отримати рекомендацію Комісії про призначення на посаду судді не можна пов`язувати саме з дискримінацією.
209.        З огляду на зазначене Велика Палата Верховного Суду вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано відхилив довід ОСОБА_1 про порушення рівності під час оцінювання різними колегіями Комісії кандидатів та фактів.
210.        Наведені позивачем підстави для скасування рішення Комісії зводяться переважно до незгоди з внутрішнім переконанням членів Комісії, яке сформовано в межах наданих законом дискреційних повноважень. Переоцінка судом мотивів, покладених Комісією в основу рішення, та їх викладення в іншому змісті означала б неправомірне втручання у дискреційні повноваження незалежного органу, відповідального за формування доброчесного та професійного суддівського корпусу.
211.        До того ж законодавство не гарантує права бути призначеним на посаду судді, а лише право брати участь у конкурсі на загальних засадах. Непроходження одного з етапів конкурсу не зумовлює негативних кар`єрних наслідків, не позбавляє позивача посади, яку він обіймав раніше, не обмежує його права на подальшу професійну діяльність та не перешкоджає участі в наступних конкурсах. Висновки Комісії, сформульовані станом на конкретний момент і щодо конкретного конкурсу, не мають преюдиційного значення для майбутніх відборів, оцінювань чи конкурсів і не можуть розглядатися як такі, що порушують право позивача на доступ до суддівської професії в майбутньому чи на ефективний засіб правового захисту.
212.        Згідно з наведеними обставинами Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що оскаржуване рішення Комісії прийняте в межах повноважень, з дотриманням процедури, є достатньо вмотивованим та обґрунтованим, а доводи апеляційної скарги не спростовують правильності такого рішення.
Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги
213.        Відповідно до пункту 1 частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
214.        Згідно зі статтею 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
215.        Велика Палата Верховного Суду вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права, наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують правильних висновків Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду, а тому підстав для його скасування та ухвалення нового рішення немає.
Висновки щодо розподілу судових витрат
216.        Відповідно до частини шостої статті 139 КАС України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.
217.        Оскільки за результатами апеляційного перегляду оскаржуване судове рішення підлягає залишенню без змін, то Велика Палата Верховного Суду не здійснює перерозподілу судових витрат.
Керуючись статтями 266, 308, 310, 315, 316, 322, 325 КАС України, Велика Палата Верховного Суду
ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 14 квітня 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Головуючий суддя                                                                                  В. Ю. Уркевич
 
Суддя-доповідачка                                                                                 Н. В. Шевцова
 
Судді:                                    О. О. Банасько                                           О. В. Кривенда
 
О. В. Білоконь                                            М. В. Мазур
 
О. Л. Булейко                                             С. Ю. Мартєв
 
І. А. Воробйова                                          К. М. Пільков
 
О. А. Губська                                              С. О. Погрібний
 
І. В. Дашутін                                                Н. С. Стефанів
 
А. А. Ємець                                                 Т. Г. Стрелець
 
Л. Ю. Кишакевич                                      І. В. Ткач
 
В. В. Король                                                О. С. Ткачук
 
С. І. Кравченко
 
Постанову оформив суддя Погрібний С. О. у порядку частини третьої статті 321 КАС України.