Придніпровський районний суд м.Черкаси    
Справа № 711/9613/25
Провадження № 2/711/255/26

Р І Ш Е Н Н Я
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 січня 2025 року Придніпровський районний суд м. Черкаси в складі:
головуючого судді Скляренко В.М.
при секретарі Кобилка Є.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Черкаси цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «УКРАЇНСЬКІ ФІНАНСОВІ ОПЕРАЦІЇ» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, - 

в с т а н о в и в :

ТОВ «УКРАЇНСЬКІ ФІНАНСОВІ ОПЕРАЦІЇ» звернулось до суду з позовом, в якому просить стягнути з ОСОБА_1 на свою користь суму коштів в розмірі 87 500 грн. та судові витрати, які складаються з судового збору 2 422,40 грн. та витрат на оплату правової допомоги в розмірі 10 000 грн. Також позивач просив в порядку частин десятої, одинадцятої статті 265 ЦПК України органу (особі), що здійснюватиме примусове виконання цього рішення, нараховувати інфляційні втрати і 3% річних відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України починаючи з дати набрання рішення суду законної сили до моменту виконання рішення в частині задоволеної суми заборгованості і стягнути отриману суму інфляційних втрат і 3 % річних з відповідачки на користь позивача. 
В обґрунтування позовних вимог в позові зазначено, що 05.07.2024 між ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» та відповідачкою був укладений Кредитний договір №4788738 шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію», на підставі якого відповідачка отримала кредитні кошти. Відповідно до Додатку № 1 (Реєстру боржників) до Договору факторингу №27/02/2025 від 27.02.2025р., укладеного між ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» та ТОВ «УКРАЇНСЬКІ ФІНАНСОВІ ОПЕРАЦІЇ», до останнього перейшло право грошової вимоги за Кредитним договором №4788738 від 05.07.2024р., яка існувала станом на 27.02.2025р., на загальну суму 70 980 грн., з яких: 14 000 грн. – заборгованість по тілу кредиту; 49 980 грн. – заборгованість по процентах; 7 000 грн. – штрафні санкції. Після набуття права вимоги позивачем в межах строку дії кредитного договору також нараховано проценти за користування кредитом за період з 27.02.2025р. по 20.06.2025р. (112 календарних днів) на суму 23 520 грн. Оскільки відповідачка не виконала своїх грошових зобов`язань з повернення кредитної заборгованості, то позивач звернувся до суду з даним позовом та вимагає стягнути з відповідачки кредитну заборгованість загальною сумою 87 500 грн, яка складається з наступних сум: 14 000 грн. – тіло кредиту; 49 980 грн. – проценти, які нараховані первісним кредитором; 23 520 грн. – проценти, які нараховані позивачем.
24.10.2025р. судом відкрито провадження у справі та визначено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 
За клопотанням представника позивача 24.10.2025р. судом постановлено ухвалу про витребування доказів, якою зобов`язано АТ КБ «ПриватБанк» надати суду інформацію щодо підтвердження належності ОСОБА_1 платіжної картки № НОМЕР_1 та інформацію щодо підтвердження або спростування факту зарахування (надходження) коштів на таку платіжну картку, за період з 05.07.2024р. включно та протягом наступних п`яти календарних днів, в сумі 14 000 грн. за ініціативою ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» (код ЄДРПОУ 42753492) через платіжного провайдера (платіжну систему) ТОВ «ПЕЙТЕК».
На виконання відповідної ухвали про витребування доказів від АТ КБ «ПриватБанк» до суду 14.11.2025р. надійшла витребувана судом інформація.
16.12.2025р. від представника відповідача – адвокат Семенюк О.Г., яка діє на підставі ордеру серії ВВ №1054168 від 03.12.2025р., – до суду надійшов відзив проти позову, в якому вказується, що відповідачка частково заперечує проти позову. В обґрунтування заперечень сторона відповідача посилається на наступні обставини: 1) неправомірне нарахування процентів за ставкою понад 1% на день, оскільки це суперечить п. 5 ч. 4 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування»; 2) оскільки чоловік відповідачки перебуває на військовій службі з 20.11.2024р. і брав безпосередню участь в антитерористичній операції, то на підставі п. 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» за період часу з 20.11.2024р. кредитор не має права нараховувати відсотки за користування кредитом. Також у відзиві вказується про неправомірність вимоги про нарахування трьох відсотків річних та інфляційних втрат на суму заборгованості, яка підлягає стягненню судом, оскільки споживачі за кредитними договорами звільнені від сплати таких нарахувань на період воєнного стану на підставі п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України. З огляду на умови кредитного договору та особливості правового регулювання спірних правовідносин відповідачка визнає позовні вимоги в межах суми заборгованості в сумі 36 540 грн., яка складається з наступних сум: 14 000 грн. – тіло кредиту; 9 660 грн. – проценти за період з 05.07.2024р. по 19.08.2024р. за ставкою 1,5% на день; 12 880 грн. – проценти за період з 20.08.2024р. по 19.11.2024р. за ставкою 1% на день.
22.12.2025р. від представника позивача – Лисенко Д.В., який діє на підставі електронної довіреності в підсистемі «Електронний суд» від 20.06.2025р., – надійшла відповідь на відзив, в якій акцентується увага на дійсності та обов`язковості для відповідачки умов кредитного договору щодо розміру процентної ставки за користування кредитом, оскільки всі умови договору були погоджені його сторонами на засадах вільного волевиявлення і добровільно, а відтак відповідають принципам справедливості, розумності та добросовісності.
22.12.2025р. від представника відповідачки надійшли заперечення на відповідь на відзив. У такій заяві вказується, що відповідачка не заперечує факту укладання кредитного договору та його умов, але заперечує дійсність умов договору про визначення процентної ставки в тій частині, що суперечить імперативним положенням ч. 5 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування».
Позивач в судове засідання не з`явився та не повідомив про причини неявки. Натомість в позовній заяві викладено клопотання про проведення розгляду справи без участі представника позивача, внаслідок чого неявка відповідного представника не перешкоджає розгляду справи.
Від представника відповідачки надійшло клопотання про розгляд справи без участі сторони відповідача з урахуванням заперечень, викладених у відзиві проти позову. 
Дослідивши письмові матеріали справи та оцінивши надані учасниками справи докази, судом встановлені наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини.
05.07.2024р. між ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» (кредитор) та відповідачкою (позичальник) було укладено договір про надання коштів на умовах споживчого кредиту №4788738 (далі – Договір №4788738), відповідно до якого відповідачка отримала кредит в розмірі 14 000 грн. на умовах строковості, зворотності, платності, і зобов`язувалася повернути кредит та сплатити проценти за його користування /а.с. 32-46/. 
Умовами договору передбачено, що кредит надається строком на 350 днів, тобто до 19.06.2025р. Пунктом 1.3 кредитного договору передбачено, що повернення кредиту та сплата процентів за користування кредитом здійснюватимуться згідно з графіком платежів, який є невід`ємною частиною цього договору, а періодичність платежів зі сплати процентів – кожні 25 днів.
У пункті 1.4 договору сторони визначили, що стандартна денна процентна ставка за користування кредитом становить 1,5%. При цьому у п. 1.4.2 договору передбачено можливість застосування зниженої денної процентної ставки в розмірі 1,43%, якщо позичальник до 29.07.2024р. сплатить кошти в сумі, не менше суми першого платежу, визначеного в графіку платежів. 
Разом з підписанням Договір №4788738 відповідачка була ознайомлена з паспортом споживчого кредиту та графіком платежів /а.с. 43, 44-46/. 
05.07.2024р. відповідачка отримала кредитні кошти в сумі 14 000 грн. шляхом грошового переказу на свою банківську платіжну картку, що підтверджується листом ТОВ «ПЕЙТЕК» від 06.03.2025р. та листом АТ КБ «ПриватБанк» від 09.11.2025р. /а.с. 59, 121/. 
Сторони визнають ту обставину, що відповідачка не здійснювала повернення кредитних коштів та сплати інших платежів за користування кредитними коштами у строки, передбачені умовами Договору №4788738. 
Відповідно до розрахунку заборгованості за Договором №4788738, складеного станом на 27.02.2025р., за відповідачкою обчислювалась заборгованість в загальному розмірі 70 980 грн., з яких: 14 000 грн. – тіло кредиту; 49 980 грн. – відсотки; 7000 грн. – штрафні санкції /а.с. 66-69/.
Відповідно до Договору факторингу №27/02/2025 від 27.02.2025р. та Реєстру боржників до такого договору, укладеного між ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» (клієнт) та ТОВ «УКРАЇНСЬКІ ФІНАНСОВІ ОПЕРАЦІЇ» (фактор), позивач набув та прийняв за плату належні ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» права вимоги до боржників, вказаних у Реєстрі боржників, що є додатком до Договору, в тому числі і право грошової вимоги до ОСОБА_1 за Договором №4788738 від 05.07.2024р. на загальну суму 70 980 грн. /а.с. 70-81/.
Після набуття права вимоги позивачем в межах строку дії кредитного договору також нараховано проценти за користування кредитом за період з 28.02.2025р. по 19.06.2025р. (112 календарних днів) на суму 23 520 грн. 
Оскільки до теперішнього часу відповідачкою не виконане в добровільному порядку її грошове зобов`язання за Договором №4788738, в зв`язку з чим загальна заборгованість відповідачки за таким договором складає 87 500 грн., з яких: 14 000 грн. – тіло кредиту; 49 980 грн. – проценти, які нараховані первісним кредитором; 23 520 грн. – проценти, які нараховані позивачем, то позивач звернувся до суду з даним позовом.
Таким чином, спір між сторонами виник із зобов`язальних відносин, що регулюються нормами Цивільного кодексу України (далі – ЦК) та Закону України №1734-VIII від 15.11.2016 «Про споживче кредитування» у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин (далі – Закон №1734). При цьому згідно з ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Надаючи оцінку позовним вимогам в контексті обставин спірних правовідносин суд виходить з наступного.
Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
Статтею 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Відповідно до змісту принципу диспозитивності цивільного судочинства, що закріплений у ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, а учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. 
Таким чином, при вирішенні спору між сторонами суд обмежується змістом позовних вимог, які складають предмет позову, та надає оцінку обставинам спірних правовідносин в контексті аргументів сторін, якими вони обґрунтовують свою процесуальну позицію. 
Надаючи оцінку позовним вимогам в контексті обставин спірних правовідносин суд виходить з наступного.
Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК).
Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно ст. 1049 ЦК позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК).
Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК).
За обставинами спірних правовідносин судом встановлено, що між ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» та відповідачкою було укладено Договір №4788738 в електронній формі, в якому сторони погодили умови надання позивачем кредитних коштів відповідачці. На підставі такого договору відповідачкою 05.07.2024р. було отримано кредитні кошти в сумі 14 000 грн., які вона зобов`язувалась повернути зі сплатою процентів за кожен день користування кредитом, але в порушення умов договору не зробила цього. При цьому, умовами договору сторони визначили, що строк користування кредитними коштами складає 350 днів, а сплата відсотків за користування кредитом здійснюється відповідно до графіку платежів. 
Також судом встановлено, що сторонами не заперечується факт укладання Договору №4788738, його основні умови, факт отримання відповідачкою кредитних коштів, а також допущення нею прострочення виконання грошових зобов`язань, оскільки вона не здійснювала жодних платежів на виконання своїх договірних зобов`язань. Отже цілком обґрунтованими є доводи позивача про порушення відповідачкою свого зобов`язання з повернення кредитних коштів та сплати процентів за користування кредитними коштами. 
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
Статтею 514 ЦК передбачено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. 
Згідно зі ст. 516 ЦК заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно з ч. 1 ст. 1077 ЦК за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).
Відповідно до ч. 1 ст. 1082 ЦК боржник зобов`язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж.
За обставинами спірних правовідносин судом встановлено, що набуття позивачем права вимоги до відповідачки, яке належить кредитору за Договором №4788738, обумовлено дійсністю Договору факторингу №27/02/2025 від 27.02.2025р., а відтак позивач набув право вимоги до відповідачки.
Статтею 509 ЦК визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.
Відповідно до положень ст.ст. 526, 530, 610, ч. 1 ст. 612 ЦК зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
За обставинами спірних правовідносин судом встановлено, що відповідачкою допущене порушення її зобов`язання в частині повернення кредитних коштів та сплати процентів за користування кредитом у передбачені договором строки, внаслідок чого за нею обчислюється заборгованість за основним боргом та процентами за користування кредитом.
Враховуючи ту обставину, що в порушення умов Договору №4788738 відповідачка фактично отримані та використані кошти у добровільному порядку не повернула в порядку та у строки, передбачені договором, і після відступлення права грошової вимоги не здійснювала жодного платежу для погашення кредитної заборгованості ні на рахунки позивача, ні на рахунки первісного кредитора, чим порушила права кредитора, то позовні вимоги про стягнення з заборгованості за основним боргом (сума позики) в розмірі 14 000 грн./ є обґрунтованими і правомірними.
В той же час в позовній заяві позивач просив стягнути з відповідачки проценти за користування кредитом в загальній сумі 73 500 грн.
Відповідно до розрахунку заборгованості, складеного ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА», станом на 27.02.2025р. за відповідачкою обчислювалась заборгованість по процентам за кредитом за Договором №4788738 в сумі 49 980 грн., що нараховані за 238 днів користування кредитом (з 05.07.2024 по 27.02.2025 включно) за денною процентною ставкою 1,5% /а.с. 66-69/. Згідно розрахунку заборгованості, складеного позивачем, останнім додатково нараховано відповідачці проценти в сумі 23 520 грн., що обчислені за користування кредитом у період з 28.02.2025р. по 19.06.2025р. (112 днів) за денною процентною ставкою 1,5% /а.с. 84-85/.
Зазначений розрахунок розміру заборгованості відповідає умовам кредитування, оскільки здійснений у відповідності до положень, передбачених п.п.1.3, 1.4, 3.1, 3.2 Договору №4788738. 
Натомість відповідачка посилається на нікчемність умов договору в частині визначення денної процентної ставки за користування кредитом в розмірі, що не відповідає положенням ч. 5 ст. 8 Закону №1734. 
В цьому контексті суд бере до уваги, що питання щодо розміру процентної ставки за договорами споживчого кредитування врегульовані положеннями Закону №1734. 
На момент укладання відповідачкою з ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» кредитного договору положеннями ч. 5 ст. 8 з врахуванням п. 17 розділу IV «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1734 (зі змінами в редакції згідно із Законом №3498-IX від 22.11.2023р., що набули чинності з 24.12.2023р.) було передбачено, що максимальний розмір денної процентної ставки за договором про споживчий кредит не може перевищувати наступні значення: в період часу з 24.12.2023р. по 21.04.2024р. (120 днів) – 2,5%; 22.04.2024р. по 19.08.2024р. (120 днів) – 1,5%; з 20.08.2024р. – 1%. 
Відповідно до ч. 5 ст. 12 Закону №1734 умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними.
Таким чином, враховуючи що відповідна редакція ч. 5 ст. 8, п. 17 розділу IV «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1734 була чинною на момент укладання Договору №4788738, то сторони мали враховувати відповідні законодавчі приписи, а відтак нарахування кредитором процентів за період з 20.08.2024р. за денною процентною ставкою 1,5% є неправомірним, оскільки суперечить відповідним положенням Закону №1734.
Окрім того, судом встановлено, що з 11.08.2011р. позивачка перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 , що підтверджується відповідним свідоцтвом про шлюб. 
Чоловік позивачки з 20.11.2024р. по 20.10.2025р. перебував на військовій службі за контрактом у військовій частині НОМЕР_2 , що підтверджується відповідною довідкою від 20.10.2025р. (форма 5). При цьому чоловік позивачки в період з 25.11.2014р. безпосередньо брав участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районах проведення антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей і має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни-учасників бойових дій, що підтверджується відповідною довідкою та посвідченням. 
Загальновідомою є та обставина, що з 24.02.2022р. і по теперішній час на території України діє режим воєнного стану у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, який введений Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022р. № 64/2022, затвердженого Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022р. №2102-IX. 
Згідно з положеннями Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливим періодом є період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Отже слід виснувати, що з 24.02.2022р. і по теперішній час на території України діє особливий період в розумінні Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».
Положеннями пункту 15 статті 14 Закону України №2011-ХІІ від 20.12.1991р. «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі – Закон №2011), в редакції згідно із Законом України №3633-ІХ від 11.04.2024р. «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо окремих питань проходження військової служби, мобілізації та військового обліку», що набула чинності з 18.05.2024р., передбачено, що «іншим військовослужбовцям, під час дії особливого періоду, які брали або беруть участь у захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення, у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації в Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів, у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку із збройною агресією Російської Федерації проти України, їх дружинам (чоловікам) - штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками, та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються, крім кредитних договорів щодо придбання майна, яке віднесено чи буде віднесено до об`єктів житлового фонду (жилого будинку, квартири, майбутнього об`єкта нерухомості, об`єкта незавершеного житлового будівництва, майнових прав на них), та/або автомобіля, а також крім кредитних договорів щодо придбання та встановлення фотоелектричних модулів та/або вітрових електроустановок разом із гібридними інверторами та установками зберігання енергії, проценти за якими можуть бути погашені чи компенсовані за рахунок третіх осіб або держави».
Аналіз вищенаведених норм законодавства свідчить, що позивачка має право на застосування до неї пільг, передбачених п. 15 ст. 14 Закону №2011, як дружина військовослужбовця, який брав участь у захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України і брав безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення, і на теперішній час з 20.11.2024р. перебуває на військовій службі за контрактом, а відтак бере участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку із збройною агресією Російської Федерації проти України. При цьому, з огляду на обставини даної справи та позицію сторін, то слід виснувати, що право позивачки на застосування пільг щодо нарахування процентів за кредитним зобов`язанням є безумовним стосовно періоду часу, починаючи з 20.11.2024р.
Зазначений висновок узгоджується з правовою позицією, викладеною у постановах Верховного Суду від 26.12.2018р. у справі № 522/12270/15-ц, від 26.08.2020р. у справі №813/402/17, від 12.05.2022р. у справі № 336/5128/18, від 18.01.2023р. у справі № 642/548/21.
З огляду на зазначене слід дійти висновку, що за обставинами даної справи за Договором №4788738 кредитор має право на отримання від позичальника процентів за користування кредитом, які слід обчислювати за денною процентною ставкою 1,5% за період з 05.07.2024р. по 19.08.2024р. (46 днів), що складає 9 660 грн. (14 000 грн. * 1,5% /100% * 46 днів), та за денною процентною ставкою 1% за період з 20.08.2024р. по 19.11.2024р. (92 дні), що складає 12 880 грн. (14 000 грн. *1% / 100% * 92 дні).
Таким чином, обґрунтованими та правомірними є вимоги щодо стягнення з відповідачки тіла кредиту в розмірі 14 000 грн. та процентів за користування кредитом в сумі 22 540 грн. (9 660 грн. + 12 880 грн.).
Отже, наявні в матеріалах справи докази дають підстави вважати доведеними аргументи позивача, що відповідачкою було отримано кредитні кошти на умовах та в порядку, що зазначені у кредитному договорі і вона користувалась кредитними коштами. Також по обставинам спірних правовідносин судом встановлено, що відповідачкою допущене порушення її зобов`язання в частині повернення кредитних коштів та сплати процентів за користування кредитом, внаслідок чого за нею обчислюється заборгованість в загальному розмірі 36 540 грн., з яких: тіло кредиту – 14 000 грн.; проценти за користування кредитом – 22 540 грн.
Стосовно позовних вимог про зазначення в рішенні суду на підставі ч. 10, 11 ст. 265 ЦПК України про нарахування трьох відсотків річних та інфляційного збільшення на стягнуту суму заборгованості за період до моменту виконання рішення відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК, то слід зауважити наступне. 
Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Велика Палата Верховного Суду в постановах від 19.06.2019 у справах № 703/2718/16-ц та № 646/14523/15-ц вже звертала увагу, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2024р. у справі №910/14524/22 викладено наступні висновки щодо застосування положень ч. 10, 11 ст. 265 ЦПК України:
- сформульовані в ч. 10, 11 ст. 265 ЦПК України приписи не є самостійним видом санкції - судової неустойки, а це ті самі відсотки або пеня, що вже стягнув суд, але продовжені на наступний період часу (на майбутнє), протягом якого зобов`язання, підтверджене судовим рішенням, не виконується (п. 99);
- можливість нарахування пені або відсотків до моменту виконання рішення суду нерозривно пов`язана із безпосереднім їх застосуванням у рішенні суду (розглядом та задоволенням таких вимог). Тобто якщо суд в рішенні по суті спору не стягував пеню або ж відсотки, то не може бути зазначено й про нарахування відсотків або пені до моменту виконання цього рішення суду (п. 132);
- нарахування пені або відсотків у порядку ч. 10, 11 ст. 265 ЦПК України ґрунтується на підставі тих самих норм матеріального права, які є й підставою для задоволення позову про стягнення відсотків або пені за порушення виконання грошового зобов`язання. Тобто це ті самі відсотки чи пеня, але продовжені на наступний період часу, протягом якого зобов`язання не виконується. Зазначені правові норми не визначають якоїсь іншої особливої правової природи відсотків чи пені, які нараховуються до моменту виконання судового рішення (п. 133); 
- правила наведених норм процесуального права можна застосовувати для продовження на майбутнє нарахування будь-яких відсотків (як за правомірне користування чужими грошовими коштами, так і за неправомірне користування ними) або пені, які розраховуються за методикою, що враховує фактор часу, що передбачені законодавством або договором і які суд вирішив стягнути з боржника на користь кредитора за невиконання певного зобов`язання (п. 134);
- передбачені ч. 2 ст. 625 ЦК України 3 % річних охоплюються приписами ч. 10, 11 ст. 265 ЦПК України, якщо позивач заявив позовну вимогу про стягнення 3% річних за порушення виконання грошового зобов`язання, а суд задовольнив цю вимогу (п. 135).
Аналізуючи обставини спірних правовідносин та зміст обґрунтування позовних вимог можна виснувати, що вимога позивача про зазначення в рішенні суду на підставі ч. 10, 11 ст. 265 ЦПК України про нарахування трьох відсотків річних та інфляційного збільшення на стягнуту суму заборгованості за період до моменту виконання рішення, обумовлена бажанням позивача застосування до відповідача наслідків за порушення строків виконання грошового зобов`язання, яке виникло з договору споживчого кредиту.
В той же час предметом позову були лише вимоги про стягнення тіла кредиту та процентів за користування кредитом в межах строку кредитування. Будь-яких вимог про стягнення з відповідачки санкцій за несвоєчасне виконання кредитних зобов`язань чи за користування кредитними коштами понад визначений договором строк (поза межами «строку користування кредитом») за період часу до моменту ухвалення судом рішення по даній справі, позивач в даному випадку не заявляв і такі вимоги судом не розглядалися. 
Окрім того, Законом України від 15.03.2022 №2120-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» було доповнено розділ «Прикінцевих та перехідних положень» ЦК пунктом 18 наступного змісту: у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).
Отже законом передбачене обмеження прав кредитора на отримання штрафних санкцій за прострочення виконання грошового зобов`язання боржника під час дії режиму воєнного стану. 
Таким чином, в даному випадку характер та обставини спірних правовідносин свідчать про відсутність правових підстав для покладання на відповідачку обов`язку зі сплати кредитору (позивачу) штрафних санкцій у вигляді компенсаційних нарахувань, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України, в порядку, передбаченому ч. 10, 11 ст. 265 ЦПК України, а відтак відповідна вимога задоволенню не підлягає.
Таким чином, суд доходить висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог на загальну суму 36 540 грн.
При цьому при вирішенні даного спору, суд також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.
Зазначений Висновок також акцентує увагу й на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Згідно позиції Європейського суду з прав людини, сформованої, зокрема у справах «Салов проти України», «Проніна проти України» та «Серявін та інші проти України»: принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії»).
Виходячи з викладеного суд надав правову оцінку виключно визначальним позиціям сторін у даній справі, а не абсолютно усім доводам. При цьому, суд вважає, що це не впливає на обґрунтованість даного судового рішення, а також не свідчить про неповноту дослідження судом обставин справи та доводів сторін.
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд виходить з того, що такі витрати складаються з витрат позивача зі сплати судового збору в розмірі 2422,40 грн. та оплати правничої допомоги в розмірі 10 000 грн. 
Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Згідно з ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
В даному випадку позовні вимоги підлягають частковому задоволенню на суму 36 540 грн., що складає 41,76% від ціни позову, а відтак на підставі ч. 1 ст. 141 ЦПК України позивачу слід компенсувати за рахунок відповідачки 1 011,59 грн. в рахунок відшкодування витрат з оплати судового збору (2422,40 грн. / 100% * 41,76%).
Натомість оцінюючи розмір заявлених стороною позивача вимог для компенсації витрат на правову допомогу суд звертає увагу на наступне.
Позивач просив компенсувати йому за рахунок відповідача витрати з оплати правової допомоги адвоката в сумі 10 000 грн. 
Представник відповідача заперечила щодо обґрунтованості розміру таких витрат, посилаючись на їх завищений розмір.
З матеріалів справи судом встановлено, що в якості доказів розміру витрат позивача на професійну правничу допомогу ним надано: свідоцтво про право на зайняття адвокатської діяльністю Дідуха Є.О.; договір про надання юридичних послуг №01/08/2024-А від 01.08.2024р.; заявка №4788738 від 21.04.2025р. на виконання доручення до договору №01/08/2024-А від 01.08.2024р.; детальний опис робіт №4788738 від 18.09.2025р.; акт №4788738 прийому-передачі виконаних робіт від 18.09.2025р.; рахунок на оплату №4788738 від 18.09.2025р. на суму 10 000 грн. /а.с. 94-101/.
Надаючи оцінку вимога м позивача про відшкодування витрат на правову допомогу в контексті критеріїв співмірності та пропорційності таких витрат суд виходить з наступного.
Частинами першою та другою статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» встановлено, що порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
За змістом ч. 4, 5 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання зазначених вимог суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
У постанові Верховного Суду від 07.11.2019р. у справі № 905/1795/18 та від 08.04.2020р. у справі № 922/2685/19 висловлено правову позицію, за якою суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.
Верховний Суд неодноразово вказував на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020р. у справі № 755/9215/15-ц).
Ті самі критерії застосовує і Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції.
У своїй практиці Європейський суд з прав людини вказує, що заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим (справа «Гімайдуліна і інші проти України» від 10.12.2009р., справа «Баришевський проти України» від 26.02.2015р.). А також висновки ЄСПЛ, викладені у справах: «East/West Alliance Limited» проти України» від 02.06.2014р., за змістом яких заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим; «Лавентс проти Латвії» від 28.11.2002р., за результатом розгляду якої ЄСПЛ вирішив, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Також слід звернути увагу, що у частині третій статті 141 ЦПК України визначено критерії, керуючись якими, суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від загального правила під час вирішення питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення. У такому випадку суд повинен конкретно визначити, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести обґрунтування такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин може обмежити такий розмір з огляду на розумну потребу судових витрат для конкретної справи (п. 185 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.05.2024р. у справі №754/8750/19).
Аналіз змісту наданих стороною позивача доказів на підтвердження розміру витрат на правову допомогу свідчить, що відповідні витрати складаються з оплати послуг адвоката за вчинення наступних процесуальних дій, які обумовили витрати адвокатом його робочого часу: 
-усна первинна консультація та роз`яснення з правових питань – 0,5 год. – 440 грн.;
-дослідження документів та аналіз фактичних обставин справи – 1 год. – 840 грн.;
- аналіз чинного законодавства та судової практики у рамках цивільного судочинства 0,5 год. – 440 грн.;
- підготовка декількох позицій на підставі вивченого питання для ефективного захисту права та інтересів Клієнта, узгодження обраної позиції з Клієнтом – 1 год. – 840 грн.;.
- письмова юридична консультація, складання письмового консультаційного висновку з посиланням на вимоги чинного законодавства з урахуванням сталої судової практики та обраної Клієнтом позиції захисту прав та інтересів – 1 год. – 840 грн.;
- проведення Адвокатом заходів спрямованих на самостійне отримання необхідних письмових доказів у цивільному процесі, які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Складання, оформлення та направлення адвокатських запитів – 1 год. – 840 грн.;
- складання та оформлення документів (позовна заява з додатками; відповідь на відзив; клопотання про витребування доказів тощо) – 5 год. – 4 120 грн.;
- представництво інтересів Клієнта, в тому числі участь у судових засіданнях, - 2 год. – 1 640грн.
В той же час суд бере до уваги, що спірні правовідносини стосуються споживчого кредитування по кредиту, розмір тіла якого складає 14 000 грн., а позовні вимоги ґрунтуються на правочині, вчиненому у письмовій формі. За своєю сутністю спірні правовідносини не є складними, а судова практика по такій категорії справ є усталеною і однотипною.
Надання правової допомоги обумовлено консультуванням та складанням процесуальних документів, що здійснювалось адвокатом Дідухом Є.О. на підставі договору про надання юридичних послуг №01/08/2024-А від 01.08.2024р. із строком його дії до 31.12.2025р. (п. 8.1). Враховуючи, що основним видом діяльності ТОВ «УКРАЇНСЬКІ ФІНАНСОВІ ОПЕРАЦІЇ» є надання інших фінансових послуг та інші види кредитування, що передбачає надання публічних послуг зі споживчого кредитування, то слід виснувати, що претензійно-позовна робота з боржниками позивача має однотипний характер.
Також суд бере до уваги, що представник позивача участі в судових засіданнях не брав, а розгляд справи здійснено судом оперативно в судовому засіданні без учасників справи. При цьому, суд враховує поведінку сторони відповідача, яка добросовісно поставилася до своїх процесуальних обов`язків. 
Отже, оцінюючи обґрунтованість заяви позивача щодо співмірності витрат на оплату послуг адвоката із складністю справи та обсягом виконаних адвокатом робіт, а також часом, об`єктивно необхідним на їх виконання, з огляду на визначені практикою ЄСПЛ критерії, суд доходить висновку, що заявлена позивачем сума в розмірі 10 000 грн. є необґрунтованою, оскільки не співмірна з реальним обсягом правової допомоги, часом, витраченим на надання таких послуг, та не відповідає критерію реальності таких витрат (обсяг юридичної та технічної роботи щодо підготовки справи до розгляду в суді, яка обмежується виключно консультаціями та складанням позовної заяви з додатками). 
За таких обставин, беручи до уваги зміст позовних вимог, складність справи, сутність спірних правовідносин, обсяг виконаних представником позивача робіт, докази на підтвердження понесених витрат, процесуальну поведінку учасників справи, а також часткове задоволення позовних вимог (41,76%), суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог щодо компенсації витрат позивача на правову допомогу в межах суми 3 000 грн., оскільки такий розмір видається пропорційним та обґрунтованим з огляду на складність, об`єм справи, ціну позову, передумови виникнення спору між сторонами, а також результат розгляду справи судом (часткове задоволення позовних вимог ) та зміст і значення остаточного рішення суду для сторін.
Таким чином, загальна сума судових витрат, які слід відшкодувати позивачу за рахунок відповідача складає 4 011,59 грн. (1 011,59 грн. + 3 000 грн.).
На підставі викладеного, керуючись ст.ст.2, 5, 11-13, 81, 83, 89, 137, 141, 259, 263-265, 267, 268 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

в и р і ш и в:

Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «УКРАЇНСЬКІ ФІНАНСОВІ ОПЕРАЦІЇ» до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості – задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 (дата народження ІНФОРМАЦІЯ_1 ; РНОКПП НОМЕР_3 ; зареєстровано адреса проживання: АДРЕСА_1 ;) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «УКРАЇНСЬКІ ФІНАНСОВІ ОПЕРАЦІЇ» (код ЄДРПОРУ 40966896, місцезнаходження за адресою: вул. Набережно-Корчуватсьва, буд. 27, приміщення 2, м. Київ, 03045) заборгованість за договором про надання коштів на умовах споживчого кредиту №4788738 від 05.07.2024р. в розмірі 36 540 грн. та 4 011,59 грн. в якості відшкодування судових витрат, тобто усього стягнути суму коштів в розмірі 40 551,59 грн.
Рішення суду може бути оскаржене до Черкаського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене в день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Повний текст рішення складений 14 січня 2026 року. 

Головуючий: В.М. Скляренко