П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа № 120/11134/24 
Головуючий у 1-й інстанції: Маслоід О.С. 
Суддя-доповідач: Біла Л.М. 
24 грудня 2025 року 
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді: Білої Л.М. 
суддів: Моніча Б.С.  Гонтарука В. М. 
за участю:
секретаря судового засідання: Роїк Т. С.,
представника позивача - Волошенюк О.В. 
представника відповідача - Кухрівського О.В. 

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Авіс" та Головного управління ДПС у Вінницькій області на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 12 серпня 2025 року у справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Авіс" до Головного управління ДПС у Вінницькій області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, 
В С Т А Н О В И В :
Товариство з обмеженою відповідальністю «Авіс» звернулось до суду з позовом до Головного управління ДПС України у Вінницькій області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 07.08.2024 року № 0280990701, 0281010701, 0280980701, 0281020701, 0281000701.
Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 12 серпня 2025 року позов задоволено частково.
Суд визнав протиправними та скасував податкові повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Вінницькій області від 07.08.2024 № 0280980701, № 0280990701 в частині нарахування суми 510674 грн та штрафних санкцій в розмірі 127 668, 50 грн., № 0281020701 в частині нарахування штрафних санкцій в розмірі 68 490, 26 грн.
У задоволенні решти позовних вимог суд відмовив.
Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, сторони оскаржили його в апеляційному порядку. 
В обгрунтування вимог апеляційних скарг апелянтами відзначено про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, що призвело до неповного з`ясування обставин справи і, як наслідок, невірного вирішення справи та прийняття необґрунтованого рішення.
Ухвалою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 04 листопада 2025 року було відкрито апеляційне провадження у даній справі та призначено її до розгляду у відкритому судовому засіданні.
В судовому засіданні представник позивача вимоги апеляційної скарги підтримала в повному обсязі та просила її задовольнити, відмовивши в задоволенні апеляційної скарги відповідача.
Представник відповідача вимоги апеляційної скарги податкового органу підтримав в повному обсязі та просив її задовольнити. Також, заперечив проти доводів апеляційної скарги позивача та просив відмовити в її задоволенні.
Дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, вислухавши пояснення представників сторін, колегія суддів встановила наступне.
У період з 28.03.2024 року по 08.05.2024 року відповідачем відповідно до плану – графіку проведення документальних планових виїзних перевірок платників податків на 2024 рік та на підставі наказу № 1403к від 14.03.2024 року було проведено документальну планову виїзну перевірку позивача з питань дотримання податкового, валютного та іншого законодавства України, з питань єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період з 01.10.2019 року по 31.12.2023 року. 
За результатами проведеної перевірки складено акт перевірки № 19402/02-32-07-01/13304871 від 15.05.2024 року. Під час перевірки відповідачем виявлено ряд порушень позивачем вимог ПК України.
Позивачем на вказаний акт перевірки були надіслані заперечення за № 218 від 31.05.2024 року, у додатку до яких надано певні первинні та інші документи, у тому числі: накладна на повернення з відповідального зберігання, накладна на переміщення, архітектурно-будівельну довідку, довідку від 17.08.2023 року, кваліфікаційний сертифікат, акти про пересортування матеріальних цінностей; акти забракування сировини, тари, готової продукції в процесі транспортування, відвантаження, зберігання та за результатами вимірювання; накладні, акти про результати списання матеріальних цінностей, наказ від 03.08.2023 року № 58/2, акти на списання матеріальних цінностей з енергомеханічної служби, акти на списання паливних матеріалів.
Листом від 13.06.2024 року позивача повідомлено, що заперечення розглянуті та прийнято рішення про проведення позапланової документальної виїзної перевірки на підставі наказу від 13.06.2024 року за № 3245к.
У період з 10.07.2024 року по 23.07.2024 року відповідачем було проведено позапланову документальну виїзну перевірку з питань, що стали предметом оскарження в запереченні, за результатом якої складено акт перевірки № 27429/02-32-07-01/13304871 від 30.07.2024 року.
Під час проведення вказаної перевірки відповідачем встановлено, що позивачем до складу інших доходів не включено інші активи за 1 квартал 2021 року на загальну суму 646 560 грн., отримані від ТОВ «Мюнхен Лтд» грошові кошти, оскільки не підтверджено факт реалізації товарів на адресу покупця - ТОВ «Мюнхен Лтд». Відповідачем встановлено, що у покупця 10.09.2023 року анульоване свідоцтво ПДВ; останню звітність підприємство подавало за лютий 2022 року; відносно нього є рішення про відповідність платника податків критеріям ризиковості від 17.02.2021 року № 7672 та від 29.10.2021 року № 32236; у переліку реалізованої продукції відсутня молочна продукція. Крім цього, підприємство є фігурантом кримінального провадження.
Під час проведення вказаної перевірки відповідачем також встановлено, що позивачем до складу інших доходів не віднесено доходи у вигляді безоплатно отриманої сировини (соняшник) за 3,4 квартали 2021 року на загальну суму 10 677 950 грн., отриману від ТОВ «Сампл Агро», оскільки не підтверджено факт реалізації товарів на адресу позивача. Відповідачем встановлено, що перевезення товарів на користь позивача здійснювали водії фізичні особи, але продавець податковий розрахунок сум доходу на користь фізичних осіб не подавало за 4 квартал 2021 року, повідомлення про прийом працівників у жовтні – листопаді 2021 року також не подавало, відповідно водії у штаті ТОВ «Сампл Агро» не перебувають, що свідчить про відсутність поставки; остання звітність подана у кінці 2022 року; у підприємства недостатньо земельних ділянок для вирощування значного об`єму сільськогосподарської продукції. Крім цього, підприємство є фігурантом кримінального провадження. Таким чином, встановлено фактичне отримання соняшника, який неможливо отримати від ТОВ «Сампл Агро», реальне джерело походження невідомо, тому соняшник вважається безоплатно отриманим.
Під час проведення вказаної перевірки відповідачем також встановлено, що позивачем не нараховано податкові зобов`язання з вартості ТМЦ – посівного матеріалу соняшник органічний високо олеїновий врожаю 2019 року та SY EXSPERTO CRUISER, майна не повернутого з відповідального зберігання від ТОВ «Біо ферма Органік плюс» за січень 2021 року та січень 2022 року від громадянина ОСОБА_1 . Між сторонами укладено договори відповідального зберігання від 17.12.2019 року та від 04.04.2018 року відповідно. До закінчення строку дії договору, що спливав 29.02.2020 року позивач звертався до зберігача з вимогою про повернення майна, але вимога залишилася без відповіді та задоволення. Після закінчення строку дії договору із гр. ОСОБА_1 01.10.2018 року ним не було повернуто майно позивачеві. Потім позивач звертався із вимогами щодо перерахування вартості неповернутого майна, які залишені без відповідей та задоволення. Надалі позивач звернувся до господарського суду та отримав рішення, які набрали законної сили, про задоволення позовних вимог та про стягнення з ТОВ «Біо ферма Органік плюс» грошових коштів у сумі 2 171 568 грн. та про стягнення з гр. ОСОБА_1 – 1 800 000 грн. За таких обставин, відповідач вказує, що у разі якщо після закінчення терміну зберігання, що визначений у договорі, зберігач не повертає ТМЦ поклажедавцю, такі ТМЦ вважаються поставленими згідно вимог п. 185.1. ст. 185 ПК України, а операції з їх постачання підлягають оподаткуванню ПДВ, виходячи з бази оподаткування, визначеної п. 188.1. ст. 188 ПК України. Таким чином, позивачем занижені податкові зобов`язання з ПДВ з вартості ТМЦ посівного матеріалу – майна не повернутого з відповідального зберігання на загальну суму 794 314 грн, в т.ч. за січень 2021 року – 434 314 грн. та січень 2022 року – 360 000 грн.
Під час проведення вказаної перевірки відповідачем також встановлено, що позивачем здійснювалась реалізація макухи соняшника нижче звичайних цін та відповідно не нараховано ПДВ на загальну суму 510 674 грн за період січень 2022 року по грудень 2023 року. Середня ціна на макуху у 2022 році склала – 5,62 грн. за 1 кг, у 2023 – 5,47 грн. за 1 кг. ПР аналізі цін використано реалізацію на інших контрагентів. При цьому, на окремих контрагентів (неплатників) ціна склала 0,1 грн., на ТОВ «Трейдгрін» - 4,40 грн.
Під час проведення вказаної перевірки відповідачем також встановлено, що позивачем не нараховані податкові зобов`язання при списанні некондиційного лушпиння соняшникового пресованого гранульованого у зв`язку з відсутністю забезпечення належних умов зберігання на загальну суму 4 006 892 грн. за жовтень, грудень 2023 року. Так позивачем було виявлено некондиційне лушпиння, яке ним було пересортовано та переведено у будівельну суміш, наповнювач для будівництва, підсипку гранульовану для будівництва, гранульовану суміш для будівельних робіт та для спалювання у котельні у загальній кількості 1 515 160 кг. Відповідач вказує, що в наданих актах на списання ТМЦ не зазначено підстава – наказ генерального директора підприємства (номер, дата); в актах про результати списання ТМЦ не конкретизовано обсяг виконаних робіт, не вказані адреси та місця проведення ремонтних робіт; не надано документи про результати технічного обстеження об`єктів, на яких проведено ремонтні роботи; не надано дефектні акти, в яких зазначені обсяги ремонтних робіт та умови їх виконання по кожному з об`єктів, які підлягали ремонту; не надано документи про обґрунтування щодо можливості використання некондиційного лушпиння соняшника пресованого гранульованого у якості будівельного матеріалу для проведення ремонтних робіт. При цьому, в подальшому позивач в бухгалтерському обліку створено групу основних засобів по капітальним ремонтам балансовою вартістю 36 907 013, 73 грн, що завищена на вартість некондиційного лушпиння соняшникового пресованого гранульованого, визначеного як будівельний матеріал на суму 20 034 461,87 грн.
Під час проведення вказаної перевірки відповідачем також встановлено, що позивачем завищено податковий кредит на загальну суму 33 639, 48 грн. за лютий, квітень 2022 року за рахунок віднесення до нього сум ПДВ, зазначених у податкових накладних, зареєстрованих у відповідному реєстрі з порушенням строку реєстрації.
Під час проведення вказаної перевірки відповідачем також встановлено, що позивачем не зменшено суму від`ємного значення, що підлягає включенню до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду на суму ПДВ правонаступника згідно з часткою, зазначеною у передавальному акті/ розподільчому балансі відповідно до п. 198.7. ст. 198 ПК України. Сума від`ємного значення, що включається до складу податкового кредиту податкового звітного періоду з ПДВ за липень 2020 року має складати 1 949 857, 85 грн, позивач відобразив у декларації за липень 2020 року від`ємне значення з ПДВ в сумі 2 210 222 грн, тобто завищено даний показник на 260 364, 15 грн.
Крім цього, під час проведення перевірки відповідачем встановлено порушення позивачем строку реєстрації податкових накладних від 06.10.2023 року № 2240 та від 10.10.2023 року № 2300; позивачем не зареєстровані податкові накладні на суму перевищення між звичайною ціною та ціною реалізації за період 10.01.2022 року по 18.12.2023 року; також не зареєстровані податкові накладні на суму компенсуючих податкових зобов`язань не нарахованих згідно «г» п. 198.5. ст. 198 ПК України від 30.10.2023 року та від 31.12.2023 року.
Згідно висновків вказаного акту перевірки виявлено порушення позивачем п. 44.1. п. 44.2. ст. 44, п. 134.1. ст. 134, п.п. 140.4.4. п. 140.4. ст. 140 ПК України в результаті чого занижений податок на прибуток за 2021 рік та 2 квартал 2022 року в загальній сумі 2 038 412 грн., а також п.п. 14.1.219 п. 14.1. ст. 14, п. 185.1. ст. 185, п. 187.1. ст. 187, п. 188.1. ст. 188, п.п. «г» п. 198.5., п. 198.1., п. 198.2., п. 198.6. ст. 198, п. 200.1. абз. б п. 200.4. ст. 200, п.п. 69 підрозділу 10 розділу ХХ ПК України встановлено завищення суми бюджетного відшкодування на рахунок платника у банку за грудень 2023 року на суму 3 333 069 грн. та завищення від`ємного значення з ПДВ, що зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного податкового періоду за грудень 2023 року у сумі 2 272 814 грн.; п. 201.10 ст. 201 ПК України в результаті чого встановлено відсутність реєстрації податкових накладних в реєстрі за січень 2022 року – грудень 2023 року та недотримання граничних термінів реєстрації податкових накладних в жовтні 2023 року.
На підставі вказаних актів перевірок відповідачем 07.08.2024 року прийняті спірні податкові повідомлення-рішення:
- № 0280990701, яким зменшено суму бюджетного відшкодування з ПДВ на рахунок платника у банку за грудень 2023 року на суму 3 333 069 грн. та згідно п. 123.2. ст. 123 ПК нараховані штрафні (фінансові) санкції розмірі 25% у сумі 833 267 грн. У зв`язку із тим, що заявлені до відшкодування вказані суми ПДВ на дату складання цього податкового повідомлення – рішення відшкодовано, відповідно нараховано та зобов`язано сплатити податкове зобов`язання з ПДВ у цій сумі. Вказане податкове повідомлення рішення згідно наданого відповідачем розрахунку складається з донарахованих сум ПДВ за: не нарахування податкових зобов`язань з вартості ТМЦ – посівного матеріалу соняшник органічний високо олеїновий врожаю 2019 року, майна не повернутого з відповідального зберігання від ТОВ «Біо ферма Органік плюс» за січень 2021 року та січень 2022 року на загальну суму 794 314 грн.; не зменшення суми від`ємного значення, що підлягає включенню до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду на суму ПДВ правонаступника згідно з часткою, зазначеною у передавальному акті/ розподільчому балансі відповідно до п. 198.7. ст. 198 ПК України на 260 364, 15 грн.; не нарахування ПДВ при реалізації нижче звичайних цін макухи соняшникової на загальну суму 510 674 грн.; не нараховані податкові зобов`язання при списанні некондиційного лушпиння соняшникового пресованого гранульованого у зв`язку з відсутністю забезпечення належних умов зберігання на загальну суму 1 767 717 грн.;
- № 0281010701, яким до позивача застосовані фінансові (штрафні) санкції за порушення ним строку реєстрації податкових накладних від 06.10.2023 року № 2240 та від 10.10.2023 року № 2300 у розмірі 15% на загальну суму 1382,40 грн.;
- № 0280980701, яким позивачеві збільшено суму податку на прибуток у сумі 2 038 412 грн. та застосовані штрафні (фінансові) санкції згідно п. 123.2. ст.123 ПК України на суму 152 939 грн. У зв`язку із тим, що позивачем до складу інших доходів не включено інші активи за 1 квартал 2021 року на загальну суму 646 560 грн., отримані від ТОВ «Мюнхен Лтд» грошові кошти, податок на прибуток у сумі 116 381 грн., та доходи у вигляді безоплатно отриманої сировини (соняшник) за 3,4 квартали 2021 року на загальну суму 10 677 950 грн., отриману від ТОВ «Сампл Агро», податок на прибуток – 1 922031 грн. та штрафні санкції – 152 939 грн.;
- № 0281020701, яким до позивача застосовані фінансові санкції (штраф) по ПДВ , передбачених п. 120.1.1. ст. 120.1 ПК України на загальну суму 472447,26 грн., з яких штраф у розмірі 50% на суму 397 157 грн. від суми не нарахованих податкових зобов`язань з вартості ТМЦ – посівного матеріалу соняшник органічний високо олеїновий врожаю 2019 року, майна не повернутого з відповідального зберігання від ТОВ «Біо ферма Органік плюс» на загальну суму 794 314 грн.; штраф на суму 68 490,26 грн. у зв`язку із відсутністю реєстрації податкових накладних на суму перевищення між звичайною ціною та ціною реалізації макухи соняшникової, а також штраф з сумі 6800 грн. за не зареєстровані податкові накладні на суму компенсуючих податкових зобов`язань не нарахованих згідно «г» п. 198.5. ст. 198 ПК України;
- № 0281000701, яким зменшено розмір від`ємного значення суми ПДВ на 2 272 814 грн. у зв`язку із завищенням позивачем податкового кредиту на загальну суму 33 639 грн. за рахунок віднесення до нього сум ПДВ, вказаних у податкових накладних зареєстрованих з порушенням строку реєстрації та не нарахування позивачем податкових зобов`язань при списанні некондиційного лушпиння соняшникового пресованого гранульованого у зв`язку з відсутністю забезпечення належних умов зберігання на загальну суму 2 239 175 грн.
Відтак, незгода позивача із вказаними податковими повідомленнями-рішеннями зумовила його звернутись до суду з даним адміністративним позовом.
Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з часткової обґрунтованості вимог позивача, відтак і наявності підстав для часткового задоволення позовних вимог.
Колегія суддів частково погоджується з висновком суду першої інстанції по суті спору та, відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг. 
П.п. 14.1.36 п. 14.1 ст. 14 ПК України визначено, що господарська діяльність - діяльність особи, що пов`язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.
Згідно п. 44.1., п. 44.2. ст. 44 ПК України для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, інформації, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.
Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.
Відповідно до п.п. 134.1.1. п .134.1. ст. 134 ПК України об`єктом оподаткування є, зокрема, прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом коригування (збільшення або зменшення) фінансового результату до оподаткування (прибутку або збитку), визначеного у фінансовій звітності підприємства відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності, на різниці, які визначені відповідними положеннями цього Кодексу.
Правові засади регулювання, організації, ведення бухгалтерського обліку та складання фінансової звітності в Україні визначає Закон України “Про бухгалтерський облік і фінансову звітність” від 16.07.1999 року.
Ст. 1 вказаного закону передбачено, що первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.
Згідно з ч. 2 ст. 3 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" бухгалтерський облік є обов`язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.
Відповідно до ч. 1 ст. 9 цього закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій.
Як встановлено зі змісту актів перевірки, на порушення п.п. 134.1.1. п .134.1. ст. 134 ПК України, ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», позивачем до складу інших доходів не включено інші активи за 1 квартал 2021 року на загальну суму 646 560 грн., отримані від ТОВ «Мюнхен Лтд» грошові кошти та не віднесено доходи у вигляді безоплатно отриманої сировини – соняшник від ТОВ «Сампл Агро» за 3,4 квартали 2021 року на загальну суму 10 677 950, оскільки відповідач визнав господарські операції позивача із цими контрагентами нереальними за відсутності фактичного руху товарів.
Отже, в рамках спірних правовідносин підлягає дослідженню реальність господарських операцій між позивачем та контрагентами ТОВ «Мюнхен Лтд» та ТОВ «Сампл Агро».
Так, між позивачем та ТОВ «Мюнхен Лтд» (покупець) укладено договір поставки № ДМП – 3 від 08.02.2021 року. За умовами договору позивач зобов`язується поставити, а покупець прийняти маргарин м`який середньоколорійний «Авіс Сонячний» та маргарин столовий «Особливий Авіс», поставка здійснюється окремими партіями, строк дії договору до 31.12.2024 року.
На виконання умов договору покупець перерахував кошти, були виписані видаткові накладні від 08.02.2021 року № 325 та від 24.02.2021 року № 449.
До перевірки позивачем також були надані ТТН від 08.02.2021 року № 1363258 (1), перевізник – ТОВ «Іст – Захід - Фрахт», вантажоотримувач – ТОВ «Люксопт», пункт відвантаження - м. Вінниця, пров. Карбишева, 2; пункт розвантаження – м. Харків, вул. Різдвяна, 29а та ТТН від 24.02.2021 року № 1363298 (1), перевізник – ФОП ОСОБА_2 , вантажоотримувач – ТОВ «Мюнхен Лтд», пункт відвантаження - м. Вінниця, пров. Карбишева, 2; пункт розвантаження – м. Харків, вул. Різдвяна, 29а.
В свою чергу, як встановлено судом першої інстанції та не спростовано позивачем, в актах перевірки відповідачем вказані ТТН від 08.02.2021 року № 1363258 та від 24.02.2021 року № 1363298, тобто є розбіжності щодо номерів ТТН.
Стосовно вказаного питання судом першої інстанції було отримано відповідні пояснення представника позивача та з їх змісту встановлено, що у зв`язку із оптимізацією поставки до м. Харкова перевізниками ТОВ «Іст – Захід - Фрахт» та ФОП ОСОБА_2 здійснювалось постачання товару позивача 08.02.2021 року та 24.02.2021 року не тільки ТОВ «Мюнхен Лтд», а і іншим покупцям у цьому місті, на підтвердження чого до матеріалів справи надані відповідні первинні документи. За таких обставин, саме ТТН були виписані за одним номером, але відрізняються позначками (1), (2) та (3). Крім того, до матеріалів справи позивачем додатково надані акти приймання – передачі наданих послуг (виконаних робіт) перевізниками від 11.02.2021 року про те, що було здійснено постачання товарів та вказані ТТН із вказаними позначками (1), (2) та (3) від 26.02.2021 року. Послуги вказаних перевізників були оплачені позивачем, що також підтверджується відповідними письмовими доказами.
З огляду на викладене, судом першої інстанції обгрунтовано відхилено доводи податкового органу про те, що оскільки у ТТН не заповнений розділ «вантажо-розвантажувальні операції» відповідно неможливо розрахувати суму за перевезення, оскільки надані акти приймання послуг перевізниками та документи про оплату цих послуг свідчать про домовленість сторін щодо наданих послуг з перевезення.
Окрім того, в матеріалах справи є лист ТОВ «Мюнхен Лтд» адресований позивачеві, в якому підприємство просить відвантажити товар ТОВ «Люксопт», який є зберігачем по відповідальному зберіганню товару. Крім цього, в матеріалах справи міститься виписка з ЄДР, що місцезнаходженням ТОВ «Мюнхен Лтд» є адреса саме м. Харків, вул. Різдвяна, 29 а.
В матеріалах справи також міститься довіреність № 45 від 08.02.2021 року, за якою поставлений позивачем товар був отриманий контрагентом позивача.
За таких обставин, судова колегія погоджується з позицією суду першої інстанції, що посилання відповідача на те, що вказані невідповідності у первинних документах свідчать про відсутність фактичного постачання позивачем контрагенту товару, є необгрунтованими.
Стосовно встановлення податковим органом фактів анулювання у покупця 10.09.2023 року свідоцтва ПДВ; подання останньої звітності підприємством за лютий 2022 року; наявності відносно нього рішення про відповідність платника податків критеріям ризиковості від 17.02.2021 року № 7672 та від 29.10.2021 року № 32236 та фігурування вказаного підприємства у кримінальному провадженні, то судова колегія зазначає наступне.
Як достеменно встановлено судом першої інстанції, свідоцтво ПДВ анульовано у 2023 році, а укладання договору та постачання товару відбулось у 2021 році. У матеріалах справи також містить, наданий позивачем, пакет документів, який він, проявляючи відповідну обачність, отримав від контрагента під час укладання договору. 
До того ж, суд першої інстанції обгрунтовано відзначив, що у межах даних правовідносин спір не стосується правомірності формування податкового кредиту чи податкових зобов`язань з ПДВ, відповідно не підлягає дослідженню факт чи є контрагент платником ПДВ.
Стосовно фігурування ТОВ «Мюнхен Лтд» у кримінальній справі, то судова колегія звертає увагу на те, що в матеріалах справи відсутній будь-який вирок, який би набув законної сили та стосувався вказаного товариства. 
Стосовно рішення про відповідність платника податків критеріям ризиковості від 2021 року, то судова колегія також наголошує про відсутність належних доказів чинності на даний час вказаних рішень.
Отже, суд першої інстанції вірно резюмував, що проведені господарські операції позивача з ТОВ «Мюнхен Лтд» належним чином відображені у бухгалтерському, податковому обліку, звітності та вказують на реальний рух активів, відповідно господарська операція відбулась фактично за наявності волевиявлення сторін щодо її здійснення та відповідності дійсному економічному змісту.
Стосовно правовідносин позивача та ТОВ "Сампл-Агро" встановлено наступне.
Так, між позивачем та ТОВ “Сампл-Агро” укладено договір поставки №ДА-22 від 15.09.2021 року. Відповідно до умов договору ТОВ "Сампл-Агро" (постачальник) зобов`язаний передати, а позивач в порядку та на умовах визначених цим Договором, зобов`язується оплатити й прийняти соняшник.
При цьому, податковим органом не заперечується факт придбання - отримання позивачем соняшника. Наразі, відповідач лише вказує на відсутність у ТОВ "Сампл Агро" можливості здійснювати у вересні - листопаді 2021 року постачання на адресу позивача соняшника у зв`язку з відсутністю даних щодо походження та придбання продукції вказаного найменування у інших суб`єктів господарювання на території України та з-за її меж, а ТОВ-підприємство “Авіс”, відповідно, не мало можливості придбати даний товар. А тому отриманий товар є безоплатним та підпадає під визначення «активи».
В даному випадку відповідач посилається на наявну в податкового органу інформацію, що отримана з інформаційної бази даних АІС “Податковий блок”, що такий контрагент не міг виконати заявленого обсягу продажу соняшника, враховуючи те, що водії, які здійснювали перевезення товару не перебувають у штаті контрагента позивача, хоча є інші працівники, тобто у наявності трудові ресурси; свідоцтво платника ПДВ анульовано у 2023 році; не подання фінансової звітності; стосовно цього підприємства прийнято рішення про відповідність платника податків критеріям ризиковості від 08.12.2021 року № 1070. Крім цього, ТОВ “Сампл-Агро” декларує менше 500 га землі, що є недостатнім для вирощування задекларованих значних об`ємів реалізації сільськогосподарської продукції.
Як встановлено судом першої інстанції, свідоцтво ПДВ анульовано у 2023 році, а договір укладений та постачання товару відбулось у 2021 році. До того ж, у даному випадку, спір також не стосується правомірності формування податкового кредиту чи податкових зобов`язань з ПДВ, відповідно не підлягає дослідженню факт чи є контрагент платником ПДВ.
Стосовно фігурування ТОВ «Сампл Агро» у кримінальній справі, то судова колегія повторно наголошує, що вказана обставина може братись до уваги лише при наявності відповідного вироку суду, який набрав законної сили, але в даних матеріалах справи вказаний вирок відсутній.
Стосовно рішення про відповідність платника податків критеріям ризиковості від 2021 року, то судова колегія відзначає про відсутність належних доказів в підтвердження чинності вказаного рішення на теперішній час і це рішення вже було прийнято після здійснення спірних господарських операцій.
Отже, суд першої інстанції обгрунтовано резюмував, що проведені господарські операції позивача з ТОВ «Сампл Агро» належним чином відображені у бухгалтерському, податковому обліку, звітності та вказують на реальний рух активів, відповідно господарська операція відбулась фактично за наявності волевиявлення сторін щодо її здійснення та відповідності дійсному економічному змісту.
Також, слід врахувати, що господарські операції позивача із ТОВ «Сампл Агро», які здійснювались у вересні – листопаді 2021 року за вказаним договором вже були предметом дослідження судом у справі № 120/11083/22, де прийнято відповідне судове рішення від 15.05.2023 року про задоволення позову та скасування податкових повідомлень - рішень, яке набрало законної сили. В межах вказаної справи судом встановлена реальність вказаних господарських операцій.
Окрім того, стверджуючи про відсутність фактичного руху товарів між позивачем та його контрагентами, податковий орган посилається лише на наявну в нього податкову інформацію, що отримана з інформаційної бази даних АІС “Податковий блок”. При цьому, відповідних зустрічних перевірок контрагентів в ході яких би була встановлена неможливість здійснення ними відповідних господарських операцій, податковим органом не проводилось.
Нереальність господарських операцій, укладення договору з метою безпідставного формування витрат має підтверджуватися належними та допустимими доказами і не може ґрунтуватися на припущеннях.
Судова колегія наголошує, що уся інформація, яка була використана відповідачем під час проведення перевірки є податковою інформацією стосовно юридичних осіб - контрагентів позивача. Дії контролюючого органу щодо внесення до електронної бази даних інформації, отриманої внаслідок здійснення заходів податкового контролю, є лише службовою діяльністю працівників податкового органу на виконання своїх професійних обов`язків по збиранню доказової інформації щодо наявності чи відсутності документального підтвердження даних податкового обліку платників податків, які не створюють для платника податків самостійного юридичного наслідку. Інформація, отримана податковим органом за результатами податкового контролю, використовується для інформаційно-аналітичного забезпечення діяльності контролюючого органу.
Крім того, інформація, наявна в інформаційно-аналітичних базах відносно контрагентів платника податків, а також інформація надана іншими контролюючими органами не є належним доказом у розумінні КАС України, адже вона не ґрунтується на безпосередньому досліджені первинних документів. Більш того, такі дії не відповідають критерію юридичної значимості.
Таким чином, посилання відповідача на податкову інформацію, що наявна в інформаційно-аналітичних базах відносно контрагентів позивача, є безпідставним, оскільки така інформація не ґрунтується на безпосередньому аналізі первинних документів та не є належним доказом в розумінні процесуального закону.
Як встановлено в ході розгляду справи, проведення господарських операції між позивачем та його контрагентами зафіксовано і підтверджується первинними документами, на підставі яких здійснено бухгалтерський облік і на даних якого, відповідно до ч. 2 ст. 3 Закону України “Про бухгалтерський облік і фінансову звітність в Україні”, ґрунтуються фінансова, податкова, статистична та інші види звітності. Тобто первинні документи з відображенням господарських операцій стали основою і для податкового обліку.
В контексті встановлених обставин справи, судова колегія наголошує, що можливі порушення контрагентами позивача вимог податкового законодавства щодо відображення господарських операцій в податковому обліку та при поданні звітності і сплаті податків мають спричиняти негативні наслідки саме лише для них, а не для позивача.
Крім цього, правові наслідки у вигляді виникнення у продавця права на формування відповідних сум витрат (інших витрат) виникає за наявності сукупності таких обставин та підстав, зокрема: фактичного (реального) здійснення оподатковуваних операцій; документального підтвердження реального здійснення господарських операцій сукупністю юридично значимих (дійсних) первинних та інших документів, які зазвичай супроводжують операції певного виду; наявності у сторін спеціальної податкової правосуб`єктності; наявності ділової мети, розумних економічних причин для здійснення господарської операції.
Наразі ж, матеріали справи містять усі необхідні первинні документи на підтвердження реальності господарських операцій позивача із вказаними контрагентами.
Зі змісту актів перевірки не вбачається неправомірних дій позивача під час виконання ним зазначених господарських операцій, а зазначається фактично про недостатність, а не про відсутність, земельних ділянок у ТОВ «Сампл Агро» та ризиковість ТОВ «Мюнхен».
При цьому, відповідач самостійно встановлює завищення врожайності зернових культур такого контрагента.
За умови невстановлення компетентним органом наявності замкнутої схеми руху коштів, яка б могла свідчити про узгодженість дій позивача та його контрагентів для одержання позивачем незаконної податкової вигоди, останній не може зазнавати негативних наслідків внаслідок діянь інших осіб, що перебувають поза межами його впливу.
В розрізі встановленого, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції про ненадання відповідачем доказів, які б свідчили про штучний характер господарських операцій, невідповідність господарських операцій цілям та завданням статутної діяльності позивача, збитковості здійснених операцій, або інших обставин, які б окремо або в сукупності могли б свідчити про фіктивність вчинених операцій, а також про те, що вчинення зазначених операцій не було обумовлено розумними економічними причинами (цілями ділового характеру), а дії позивача та його контрагентів були спрямовані на отримання необґрунтованої податкової вигоди. 
В ході розгляду справи, встановлено рух активів (товару), зв`язок між фактом постачання товару і господарською діяльністю позивача.
За таких обставин, судом першої інстанції було здійснено комплексне дослідження усіх складових господарських операцій за вказаними договорами. З аналізу наведених обставин, документів, інформації вбачається наявність фактичної передачі товару, фактичного (реального) здійснення оподатковуваних операцій; документального підтвердження реального здійснення господарських операцій сукупністю юридично значимих (дійсних) первинних та інших документів; наявності у сторін спеціальної податкової правосуб`єктності; наявності ділової мети, розумних економічних причин для здійснення господарських операцій, відповідно підтвердження реального здійснення (виконання) спірних господарських операцій.
Подання платником податку до контролюючого органу усіх належним чином оформлених первинних документів, передбачених податковим законодавством, з метою отримання податкової вигоди є підставою для її отримання, якщо податковий орган не доведе неправдивість, недостовірність або суперечливість відомостей, що містяться у таких документах.
Недобросовісність платника має бути встановлена безумовними та однозначно розтлумаченими доказами, водночас такі докази податковим органом в актах перевірки не наведено та реальність виконання господарських операцій не спростовано, як і не зазначено жодних належних доказів на підтвердження того, що визначені умови договорів не виконано.
Оцінка судом обставин справи базується на наданих доказах, їх належності та переконливості, в поєднанні з принципами КАС України.
Принцип обґрунтованості рішення суб`єкта владних повноважень має на увазі, що рішення має бути прийняте з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, на оцінці усіх фактів та обставин, що мають значення.
Таким чином, висновки податкового органу щодо вчинення позивачем податкових правопорушень, викладених в актах перевірки по взаємовідносинах з ТОВ «Мюнхен Лтд» та ТОВ «Сампл Агро», не підтверджуються матеріалами справи та підставно визнанні судом першої інстанції неправомірними і необґрунтованими.
Щодо не нарахування позивачем податкових зобов`язань з вартості ТМЦ – посівного матеріалу, майна не повернутого з відповідального зберігання від ТОВ «Біо ферма Органік плюс» та від громадянина ОСОБА_1 , судова колегія зазначає наступне.
Як вбачається зі змісту актів перевірки, відповідачем встановлено, що на порушення п. 185.1. ст. 185, ст. 187, п. 188.1. ст. 188 ПК України позивачем не нараховані податкові зобов`язання з ПДВ з вартості ТМЦ – посівного матеріалу – майна не повернутого з відповідального зберігання від ТОВ «Біо ферма Органік плюс» за січень 2021 року – 434 314 грн. та від громадянина ОСОБА_1 за січень 2022 року – 360 000 грн., на загальну суму 794 314 грн.
З матеріалів справи встановлено, між позивачем та ТОВ «Біо ферма Органік плюс» укладено договір відповідального зберігання № ДВЗ – 5 від 17.12.2019 року. Згідно акту приймання – передачі майна на відповідальне зберігання від 17.12.2019 року б/н позивачем передано на зберігання посівний матеріал соняшник органічний високо олеїновий врожаю 2019 року у кількості 129 тн на суму 2 171 568 грн.
До закінчення строку дії договору, що спливав 29.02.2020 року, позивач звертався до зберігача з вимогою № 101 від 17.02.2020 року про повернення майна, але вимога залишилася без відповіді та задоволення. 
Відповідно до п.п. 14.1.32 п. 14.1 ст. 14 ПК України під «відповідальним зберіганням» розуміється господарська операція, що передбачає передачу матеріальних цінностей за договором зберігання іншій фізичній або юридичній особі без права їх використання у господарському обороті такої особи з подальшим поверненням цих цінностей без зміни їх якісних або кількісних характеристик.
Судова колегія зауважує, що сутність відповідального зберігання виключає можливість використання переданих цінностей як власних (право власності не переходить), що є ключовою ознакою постачання (перехід права власності) товарів.
Операції з передачі майна на відповідальне зберігання, а також з повернення майна з відповідального зберігання його власнику, не є об`єктом оподаткування ПДВ. Вищенаведене положення приписів ПК України чітко визначає, що як передача на зберігання, так і повернення з нього не підпадають під визначення постачання товарів і, відповідно, не є об`єктом оподаткування ПДВ.
Відповідно до п.п. 14.1.191 п. 14.1 ст. 14 ПК України, постачання товарів означає будь-яку передачу права на розпоряджання товарами як власник, включаючи продаж, обмін чи дарування.
Термін «постачання товарів» не охоплює такі операції як «примусове відібрання» чи неповернення зберігачем товарів. 
Судова колегія відзначає, що в межах спірних правовідносин добровільної передачі права власності (зокрема, шляхом дарування) не було. В даному випадку, мала місце операція розпоряджання зберігачем чужим товаром без згоди на те поклажодавця. Тому, відсутній такий об`єкт оподаткування ПДВ, як операція з постачання.
Незважаючи на очевидне порушення зберігачем умов договору, зобов`язання з повернення ТМЦ поклажодавцю зберігаються. 
Згідно п. 185.1. ст. 185 ПК України об`єктом оподаткування є операції платників податку, зокрема, з постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу, у тому числі операції з безоплатної передачі та з передачі права власності на об`єкти застави позичальнику (кредитору), на товари, що передаються на умовах товарного кредиту, а також з передачі об`єкта фінансового лізингу в користування лізингоотримувачу/орендарю.
Ст. 187 ПК України визначена дата виникнення податкових зобов`язань.
У відповідності до вимог п. 188.1. ст. 188 ПК України база оподаткування операцій з постачання товарів/послуг визначається виходячи з їх договірної вартості з урахуванням загальнодержавних податків та зборів (крім акцизного податку на реалізацію суб`єктами господарювання роздрібної торгівлі підакцизних товарів, збору на обов`язкове державне пенсійне страхування, що справляється з вартості послуг стільникового рухомого зв`язку, податку на додану вартість та акцизного податку на спирт етиловий, що використовується виробниками - суб`єктами господарювання для виробництва лікарських засобів, у тому числі компонентів крові і вироблених з них препаратів (крім лікарських засобів у вигляді бальзамів та еліксирів).
Відповідно до п. п. 196.1.2. п. 196.1. ст. 196 ПК України не є об`єктом оподаткування операції, зокрема, з передачі майна у схов (відповідальне зберігання), у концесію, а також у лізинг (оренду), крім передачі у фінансовий лізинг.
За таких обставин, операція з передачі зберігачу товарно-матеріальних цінностей на відповідальне зберігання для поклажодавця не є об`єктом оподаткування ПДВ. Податкові зобов`язання у поклажодавця та податковий кредит у зберігача при такій передачі не визначаються.
Відтак, судова колегія резюмує, що неповернення речі, переданої на відповідальне зберігання, не може бути розглянуте як постачання товару для цілей оподаткування ПДВ, а тому, враховуючи відсутність передачі права власності, а також наявність імперативних норм ПК України, така операція не підпадає під визначення постачання товарів і, відповідно, не є об`єктом оподаткування ПДВ.
Як встановлено судом, у зв`язку із не виконанням громадянином ОСОБА_1 . Договору відповідального зберігання № ДВЗ -1 від 04.04.2018р. й не повернення позивачу посівного матеріалу у кількості 300 пакетів загальною вартістю 1 800 000,00 грн., позивач звернувся із відповідним позовом до суду, в результаті чого рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 06.12.2021 р. у справі № 127/17107/21 стягнуто з ОСОБА_1 на користь позивача вартість переданого на відповідальне зберігання майно в сумі 1 800 000,00 грн.
На виконання вказаного рішення був виданий виконавчий лист та направлений на примусове виконання до органів виконавчої служби, проте до червня 2024 р. реального виконання рішення суду не відбувалося й на рахунок позивача кошти не надходили.
Надходження коштів на рахунок позивача на виконання рішення суду № 127/17107/21 в межах виконавчого провадження № 69172665 почалось з 12.06.2024 р., що підтверджується платіжними інструкціями, наявними в до матеріалів справи.
За результатом вказаних виплат, позивач формував відповідні податкові накладні, які в подальшому були успішно зареєстровані в ЄРПН.
Таким чином, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції щодо доведеності відповідачем факту порушення позивачем п. 185.1 ст. 185, п. 187.1 ст. 187, п. 188.1 ст. 188 ПК України, а саме заниження податкових зобов`язань з ПДВ з вартості ТМЦ – посівного матеріалу соняшник органічний високоолеїновий врожаю 2019р., майна, не повернутих з відповідального зберігання «Зберігачами» на загальну суму 794314 грн., в т.ч. за січень 2021 року 434314 грн., за січень 2022р. – 360000 грн.
Щодо не нарахування позивачем ПДВ при реалізації макухи соняшника нижче звичайних цін, то судова колегія зазначає наступне.
Як встановлено зі змісту актів перевірки, контролюючим органом встановлено, що на порушення п.п. 14.1.219 п. 14.1. ст. 14, п. 188.1. ст. 188 ПК України позивачем здійснювалась реалізація макухи соняшника нижче звичайних цін та не нараховано ПДВ на загальну суму 510 674 грн за період січень 2022 року по грудень 2023 року. Середня ціна на макуху у 2022 році склала – 5,62 грн. за 1 кг, у 2023 – 5,47 грн. за 1 кг. При аналізі цін використано реалізацію на інших контрагентів. При цьому, на окремих контрагентів (неплатників) ціна склала 0,1 грн., на ТОВ «Трейдгрін» - 4,40 грн.
Відповідно до вимог п.п. 14.1.219 п. 14.1. ст. 14 ПК України ринкова ціна - ціна, за якою товари (роботи, послуги) передаються іншому власнику за умови, що продавець бажає передати такі товари (роботи, послуги), а покупець бажає їх отримати на добровільній основі, обидві сторони є взаємно незалежними юридично та фактично, володіють достатньою інформацією про такі товари (роботи, послуги), а також ціни, які склалися на ринку ідентичних (а за їх відсутності - однорідних) товарів (робіт, послуг) у порівняних економічних (комерційних) умовах.
У відповідності до вимог п. 188.1. ст. 188 ПК України база оподаткування операцій з постачання товарів/послуг визначається виходячи з їх договірної вартості з урахуванням загальнодержавних податків та зборів (крім акцизного податку на реалізацію суб`єктами господарювання роздрібної торгівлі підакцизних товарів, збору на обов`язкове державне пенсійне страхування, що справляється з вартості послуг стільникового рухомого зв`язку, податку на додану вартість та акцизного податку на спирт етиловий, що використовується виробниками - суб`єктами господарювання для виробництва лікарських засобів, у тому числі компонентів крові і вироблених з них препаратів (крім лікарських засобів у вигляді бальзамів та еліксирів).
При цьому, база оподаткування операцій з постачання товарів/послуг не може бути нижче ціни придбання таких товарів/послуг, база оподаткування операцій з постачання самостійно виготовлених товарів/послуг не може бути нижче звичайних цін, а база оподаткування операцій з постачання необоротних активів не може бути нижче балансової (залишкової) вартості за даними бухгалтерського обліку, що склалася станом на початок звітного (податкового) періоду, протягом якого здійснюються такі операції (у разі відсутності обліку необоротних активів - виходячи із звичайної ціни), за винятком певних видів операцій.
Згідно п.п. 14.1.71. п. 14.1. ст. 14 ПК України звичайна ціна - ціна товарів (робіт, послуг), визначена сторонами договору, якщо інше не встановлено цим Кодексом. Якщо не доведено зворотне, вважається, що така звичайна ціна відповідає рівню ринкових цін. Це визначення не поширюється на операції, що визнаються контрольованими відповідно до статті 39 цього Кодексу.
В даному випадку, з Актів перевірки не вбачається послідовного висновку контролюючого органу про неправомірність здійснення позивачем реалізація макухи соняшника нижче звичайних цін, що, на його думку, відповідає ринковим.
В цьому контексті, слід зазначити про те, що існував різний підхід до вирішення правової проблеми щодо визначення бази оподаткування ПДВ при реалізації платником податку самостійно виготовлених товарів за ціною нижчою, ніж собівартість, під час розгляду подібних справ.
Але судoва палата з рoзгляду справ щoдo пoдатків, збoрів та інших oбoв`язкoвих платежів Касаційнoгo адміністративного суду у складі Верховного Суду, проаналізувавши висновки касаційної інстанції з цього приводу, для забезпечення єдності практики вирішення спорів у подібних правовідносинах, висловила свою остаточну позицію у постанові від 26.03.2024 року у справі № 200/773/20-а та вказала, що ціна господарської операції, яка визначена сторонами у договорі, за загальним правилом та допоки не доведено зворотнє, уважається такою, що відповідає рівню ринкових цін.
Зі свого боку, ринковою ціною може бути: (1) договірна ціна за умови, що правочин відбувся на добровільній основі та обидві сторони є взаємно незалежними; (2) ціна, яка склалася на ринку ідентичних товарів у подібних економічних умовах.
Тому, особа, яка уважає, що платник податків здійснював продаж самостійно виробленої продукції за цінами, нижчими за рівень ринкових цін, має право довести цю обставину зважаючи на рівень ціни, яка склалася на ринку ідентичних товарів у подібних економічних умовах.
Оцінюючи необхідність досліджувати економічну причину та ділову мету продажу товарів за зниженими цінами у збиток, слід зазначити про потребу насамперед встановлення у визначеному порядку невідповідності між договірними та ринковими цінами.
При цьому, у межах даної справи, особливо важливе значення має факт доведення реалізації самостійно виготовлених товарів за цінами, які не відповідають ринковим й цей факт має доводити особа, яка вважає, що ціна товарів, визначена сторонами договору, не відповідає ринковим.
Вказаний висновок випливає з аналізу положень пункту п.п. 14.1.71 п. 14.1 ст. 14 ПК України, де ключовим для правильного тлумачення та застосування є речення: «Якщо не доведено зворотне, вважається, що така звичайна ціна відповідає рівню ринкових цін».
Отже, ключовою проблемою цього спoру є питання дoведення відпoвіднoсті рівня договірних цін рівню ринкoвих цін та визначення суб`єкта, який несе тягар доказування факту невідповідності цін.
У податковому законодавстві сформовано так звану «презумпцію ринкової ціни угоди», відповідно до якої сформована договірними сторонами ціна буде вважатися ринковою, допоки її невідповідність не буде доведено у встановленому порядку.
Відтак, сформульована у п.п. 14.1.71 п. 14.1 ст. 14 ПК України презумпція ринкової ціни угоди може бути спростована особою, яка вважає рівень договірної ціни нижчим за ринковий, і саме ця особа (у спірному випадку - контролюючий орган) має довести невідповідність ціни договору рівню ринкових цін.
Єдиним винятком, що виключає правило презумпції ринкової ціни угоди, відповідно до п.п. 14.1.71 п. 14.1 ст. 14 ПК України, є операції, що визнаються контрольованими відповідно до ст. 39 цього Кодексу.
При цьому, з`ясування рівня звичайних цін має відбуватись відповідно до визначеної процедури, а необхідна інформація - надаватись уповноваженим державним органом.
Тому, відсутність доказів звернення податкового органу до уповноваженого державного органу про отримання необхідної інформації свідчить про порушення відповідачем процедури з`ясування рівня звичайних цін.
Необхідність урахування саме офіційної інформації можна пояснити тим, що органи державної влади, які проводять статистичні дослідження та аналіз ринку, можуть надати узагальнену інформацію щодо середньої ціни продажу тих чи інших товарів усіма учасниками ринку.
Проте, у межах спірних правовідносин контролюючий орган застосував порівняльний аналіз до цін продажу позивача та іншого платника податку. Порівняння цін інших контрагентів позивача не може уважатися об`єктивним способом визначення відповідності договірних цін ринковим, оскільки для визначення рівня ринкових цін недостатньо взяти за основу ціни постачання лише якогось одного підприємства, а необхідно дослідити рівень цін на ринку в цілому.
До матеріалів справи відповідачем додані його звернення до Міністерства економічного розвитку і торгівлі України від 22.05.2024 року та від 24.07.2024 року, але відповідь на ці запити до теперішнього часу не отримана, відповідно у контролюючого органу відсутня офіційна інформація щодо з`ясування рівня звичайних цін.
Таким чином, тягар дoказування невідповідності договірних цін рівню ринкових пoкладається саме на кoнтрoлюючий oрган, oскільки позивач декларує такі ціни у відповідних первинних документах, які надаються на перевірку контролюючому органу.
У разі підтвердження на підставі наданої уповноваженими органами інформації невідповідності цін, що визначені сторонами у договорі, рівню ринкових, можна буде уважати, що контролюючий орган довів належним чином те, що платник податку здійснив реалізацію самостійно вироблених товарів за цінами нижчими, ніж ринкові. До того ж, встановлення такого факту є підставою для збільшення бази оподаткування та донарахування податкових зобов`язань, якщо платник податків не доведе наявність ділової мети продажу товарів за зниженими цінами.
Тобто, платник податку повинен довести причини формування цін, які не відповідають рівню ринкових, надаючи відповідні докази на підтвердження визначеної цінової політики у контексті наявності певних екoнoмічних вигoд лише після того, коли податковий орган у належний спосіб встановить, що договірна ціна дійсно не відповідає ринковій.
Верхoвний Суд у складі судoвoї палати з рoзгляду справ щoдo пoдатків, збoрів та інших oбoв`язкoвих платежів Касаційнoгo адміністративнoгo суду не вбачає підстав для відступлення від висновку, який викладений у пoстанoвах від 05 січня 2021 рoку у справі № 200/1718/20-а, від 05 січня 2021 рoку у справі № 160/6018/19, від 14 вересня 2022 рoку у справі № 200/12446/19-а, від 28 вересня 2022 рoку у справі № 200/14542/19-а, у справі від 13 грудня 2022 рoку у справі № 200/4957/20-а, від 25 травня 2023 рoку у справі № 200/465/21-а, де вислoвленo пoзицію прo те, щo суб`єкти гoспoдарювання реалізують прoдукцію за цінами, самoстійнo визначеними стoрoнами дoгoвoру. Відповідно до тлумачення нoрм ПК України звичайнoю цінoю для здійснення рoзрахунку бази oпoдаткування ПДВ oперацій з пoстачання самoстійнo вигoтoвлених тoварів/пoслуг є ціна, визначена зацікавленими стoрoнами у цивільнo-правoвoму дoгoвoрі, яка, свoєю чергoю, відпoвідає ринкoвій ціні (ціні, щo склалася на ринку тoварів/пoслуг). Факт дoведення реалізації самoстійнo вигoтoвлених тoварів/пoслуг за цінами, які не відпoвідають ринкoвим, пoкладається на oсoбу, яка вважає, щo ціна тoварів (рoбіт, пoслуг), визначена стoрoнами дoгoвoру, не відпoвідає ринкoвим. Тoбтo, oбoв`язoк дoведення невідпoвіднoсті ціни дoгoвoру рівню звичайних цін пoкладається на кoнтрoлюючий oрган.
Для забезпечення узгодженості судової практики з висновками, викладеними у цій постанові, Верховний Суд зазначає, що наведені висновки щодо застосування норм права повинні враховуватися судами під час вирішення тотожних спорів незалежно від того, чи у даній постанові перераховані всі постанови Верховного Суду, в яких викладено правову позицію, від якої відступила судова палата у цій справі.
За таких обставин та з огляду на відсутність у відповідача офіційної інформації щодо невідповідності цін, що визначені сторонами у договорі, рівню ринкових цін, суд першої інстанції підставно та обгрунтовано зазначив, що висновки податкового органу щодо вчинення позивачем вказаного податкового правопорушення, викладених в актах перевірки, є неправомірними та необґрунтованими.
Крім цього, за відсутності доведеності податковим органом невідповідності цін, що визначені сторонами у договорі, рівню ринкових цін, позивачем викладена позиція доведення причин формування цін та визначеної цінової політики у контексті наявності певних екoнoмічних вигід.
Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції у цій частині задоволених вимог.
Щодо не зменшення позивачем суми від`ємного значення, що підлягає включенню до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду на суму ПДВ правонаступника згідно з часткою, зазначеною у передавальному акті/ розподільчому балансі, судова колегія зазначає наступне.
За приписами частини другої п. 198.7. ст. 198 ПК України, сума від`ємного значення, що підлягає включенню до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду платника, що реорганізується шляхом, зокрема, поділу, виділення, - підлягає перенесенню до складу податкового кредиту правонаступника пропорційно до отриманої частки майна згідно з розподільчим балансом у наступному періоді після підписання розподільчого балансу відповідно до законодавства.
Проте, як встановлено в ході розгляду справи та не спростовано відповідачем, в даному випадку при виділі за розподільчим балансом виділялись не частки майна, а виключно основні засоби (обладнання, земля, будівлі) у натуральній формі.
В свою чергу, суд враховує ту обставину, що як встановлено зі змісту Актів перевірки, контролюючим органом було зафіксовано, що відповідно до Протоколу № 325 від 03.06.2020 р. позачергових загальних зборів учасників ТОВ – підприємство «АВІС», окрім іншого, вирішено з метою запобігання зменшення Статутного капіталу ТОВ – підприємство «АВІС» сформувати Статутний капітал нової юридичної особи ТОВ «АВІС – АКТИВ - С» за рахунок нерозподіленого прибутку, накопиченого за минулі роки у вигляді рухомого та нерухомого майна, набутого ТОВ – підприємство «АВІС», оцінити внесене до Статутного капіталу майно за залишковою балансовою вартістю… Статутний капітал нової юридичної особи ТОВ «АВІС – АКТИВ - С» сформований за рахунок нерозподіленого прибутку, накопиченого за минулі роки у вигляді рухомого та нерухомого майна, набутого ТОВ – підприємство «АВІС».
Натомість, всупереч вказаному, в подальшому, в Актах перевірки контролюючий орган відзначає про передачу певних часток, які не фігурують ні в протоколах загальних зборах учасників, ні в самому розподільчому балансі, та здійснює обрахунок такої частки майна й визначає суми від`ємного значення, що підлягають включенню до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду в липні 2020 р. ряд. 16.1 Декларації з ПДВ як щодо ТОВ «АВІС – АКТИВ - С», так і щодо ТОВ – підприємство «АВІС». 
В даному випадку, приймаючи до уваги доводи апелянта - ТОВ "Авіс", судова колегія вважає вказані дії та висновки податкового органу безпідставними і такими, що не відповідає вимогам закону, оскільки під час реорганізації Статутний капітал правонаступника сформувався за рахунок рухомого та нерухомого майна, набутого ТОВ – підприємство «АВІС», і не в частках, а в натурі, з визначенням конкретних об`єктів такого майна та їх вартості.
Таким чином, колегія суддів вважає неправомірним застосування відповідачем до такої форми виділення передбаченої п. 198.7. ст. 198 ПК України пропорційності частки.
Крім того, колегія суддів враховує, що відповідно до ст. 185 ПК України, об`єктом оподаткування є операції платників податку з:
а) постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу, у тому числі операції з безоплатної передачі та з передачі права власності на об`єкти застави позичальнику (кредитору), на товари, що передаються на умовах товарного кредиту, а також з передачі об`єкта фінансового лізингу в користування лізингоотримувачу/орендарю;
б) постачання послуг, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу;
в) ввезення товарів на митну територію України;
г) вивезення товарів за межі митної території України;
е) постачання послуг з міжнародних перевезень пасажирів і багажу та вантажів
залізничним, автомобільним, морським і річковим та авіаційним транспортом.
З метою оподаткування цим податком до операцій з ввезення товарів на митну територію України та вивезення товарів за межі митної території України прирівнюється поміщення товарів у будь-який митний режим, визначений Митним кодексом України.
Отже, процес виділу не є об`єктом оподаткування ПДВ.
При виділі відбувається передача майна або коштів від попередника до правонаступника. При цьому, не відбувається відчуження корпоративних прав, а тому фізична особа, яка є засновником не отримує жодних компенсацій. Інвестиційний актив не обмінюється на інший, і не відбувається повернення раніше внесених до статутного капіталу коштів.
Окрім того, судова колегія відзначає, що судом першої інстанції було залишено поза увагою статус правонаступника в ході виділу, а саме те, що ТОВ «АВІС-АКТИВ-С» (код ЄДРПОУ 43659535), як платник єдиного податку 3 групи зі ставкою податку 5% з моменту свого утворення не є платником податку на додану вартість.
Під час виділу у правонаступника не виникає обов`язку обрати ту саму систему оподаткування, яка є у попередника.
Таким чином, оскільки ТОВ «АВІС-АКТИВ-С» (код ЄДРПОУ 43659535) не є платником ПДВ, у нього в обліку не існує такої категорії, як податковий кредит з ПДВ.
Приписи Податкового кодексу України визначають, що сума від`ємного значення підлягає перенесенню до складу податкового кредиту правонаступника.
Правонаступник, який є платником єдиного податку, не може використовувати механізм перенесення від`ємного значення, оскільки цей механізм призначений виключно для платників ПДВ. Відсутність правонаступника як платника ПДВ робить неможливим виконання вимог щодо перенесення від`ємного значення.
Отже, статус ТОВ «АВІС-АКТИВ-С» (код ЄДРПОУ 43659535), який був утворений в ході виділу як платника єдиного податку 3 групи зі ставкою 5% виключає можливість перенесення від`ємного значення, оскільки не виконуються основні умови, передбачені ПК України для такого перенесення.
Також, колегія суддів, вважає за доцільне звернути увагу на наступне:
- п. 98.3 ст. 98 ПК України, який унормовує положення про те, що реорганізація платника податків шляхом виділення з його складу іншого платника податків або внесення частини майна платника податків до статутного фонду іншого платника податків без ліквідації платника податків, який реорганізується, не тягне за собою розподілу грошових зобов`язань чи податкового боргу між таким платником податків та особами, утвореними у процесі його реорганізації, чи встановлення їх солідарної відповідальності за порушення податкового законодавства, крім випадків, коли за висновками контролюючого органу така реорганізація може призвести до неналежного погашення грошових зобов`язань чи податкового боргу платником податків, який реорганізується. Рішення про застосування солідарної або розподільної відповідальності за порушення податкового законодавства може бути прийняте контролюючим органом у разі, коли майно платника податків, що реорганізується, перебуває у податковій заставі на момент прийняття рішення про таку реорганізацію.;
- пп. 196.1.7 п. 196.1 ст. 196 ПК України за яким не є об`єктом оподаткування операції з реорганізації (злиття, приєднання, поділу, виділення та перетворення) юридичних осіб;
- п. 199.6 ст. 199 ПК України (Пропорційне віднесення сум податку до податкового кредиту) закріплює положення про те, що правила цієї статті не застосовуються в разі проведення операцій, передбачених пп. 196.1.7 п. 196.1 ст. 196 цього Кодексу.
Відтак, враховуючи вищевикладене, судова колегія не погоджується з висновками податкового органу щодо вчинення позивачем вказаного податкового правопорушення, як такими, що є неправомірними та необґрунтованими.
Щодо не нарахування позивачем податкових зобов`язань при списанні некондиційного лушпиння соняшникового пресованого гранульованого на загальну суму 4 006 892 грн. за жовтень, грудень 2023 року, судова колегія зазначає наступне.
Основним видом економічної (статутної) діяльності позивача є виробництво олії та тваринних жирів (10.41), під час якого виникають побічні продукти, зокрема, і лушпиння соняшникове.
З метою встановлення найбільш ефективних способів використання некондиційного лушпиння соняшникового пресованого гранульованого, позивач у 2021р. звернувся до ТОВ «АЛЬФА – БУД - АБЗ» (код ЄДРПОУ 33686489), яке є суб`єктом господарювання у сфері будівництва, за консультацією щодо можливості його використання під час бетонування різного роду поверхонь.
Позивачем отримано від ТОВ «АЛЬФА – БУД - АБЗ» (код ЄДРПОУ 33686489) Архітектурно-будівельну довідку від 10.06.2021р., в якій, зокрема, зазначається, що з метою підвищення несучої здатності ґрунтової основи від дії зосереджених навантажень, під бетонним покриттям необхідно виконати підстилаючий шар з матеріалів з більш високими характеристиками міцності. Матеріалом, який має найбільш відповідні характеристики (міцність, економічність і теплоізолюючі властивості) для облаштування цього підстилаючого шару, є арболіт.
Арболіт – будівельний матеріал, різновид легкого бетону, органо-неорганічний композиційний матеріал. Арболіт виготовляється методом механічного змішування з подальшим формуванням бетонної суміші з кришива органічного целюлозовмісного заповнювача (подрібнені відходи деревообробки, лісозаготівлі, с/г виробництва, очерет), в`яжучої речовини (зазвичай - цементу), води.
17.08.2023р. позивачем отримано від ОСОБА_3 , інженера-проектувальника (Кваліфікаційний сертифікат відповідального виконавця окремих видів робіт (послуг), пов`язаних зі створенням об`єктів архітектури серія АР № 019307 від 15.04.2022р.), Довідку, в якій повідомляється, що в будівництві існує практика виготовлення бетонів класу «Арболіт» згідно «ДСТУ Б В. 2.7 – 271:2011. Арболіт та вироби з нього. Загальні технічні умови.
В свою чергу, як вбачається зі змісту Актів перевірок, контролюючим органом здійснено аналіз проведеного позивачем бухгалтерського та податкового обліку використаного некондиційного лушпиння соняшникового пресованого гранульованого, результатом чого є висновок про порушення пп. «г» п. 198.5 ст. 198 ПК України, а саме не нарахування позивачем податкових зобов`язань при списанні такого лушпиння у зв`язку з відсутністю забезпечення належних умов зберігання, оскільки воно не могло використовуватись як будівельний матеріал для проведення ремонтних робіт по своїм технічним характеристикам.
Окрім того, відповідачем відзначалось про не надання позивачем документів в обґрунтування можливості використання некондиційного лушпиння соняшникового пресованого гранульованого, як будівельного матеріалу для проведення ремонтних робіт.
Проте, відповідно до Заперечень від 31.05.2024 р. № 218, наданих позивачем стосовно результатів проведеної перевірки, останнім надавалась контролюючому органу Архітектурно-будівельна довідка від 10.06.2021р., Довідка від 17.08.2023р. та Кваліфікаційний сертифікат відповідального виконавця окремих видів робіт (послуг), пов`язаних зі створенням об`єктів архітектури серії АР № 019307 від 15.04.2022р. 
Зі змісту Заперечень вбачається, що позивачем, окрім вказаного, були надані обґрунтування можливості використання ним некондиційного лушпиння соняшникового пресованого гранульованого, як будівельного матеріалу для проведення ремонтних робіт на підставі, зокрема, отриманих рекомендацій від ТОВ «АЛЬФА-БУД-АБЗ», яке тривалий час здійснює господарську діяльність у сфері будівництва, а також від інженера-проектувальника ОСОБА_3 , яка володіє кваліфікацією за напрямом Інженерно-будівельне проектування у частині забезпечення механічного опору та стійкості.
Судова колегія, надаючи оцінку вказаним обставинам, звертає увагу на той факт, що чинним законодавством України не передбачено для можливості використання лушпиння соняшникового пресованого гранульованого, як будівельного матеріалу для проведення ремонтних робіт, отримання будь-яких дозволів, ліцензій та/або дотримання інших обов`язкових процедур.
В даному випадку, позивач, отримавши в результаті здійснення своєї господарської статутної діяльності поворотні відходи (зокрема, лузгу) у великій кількості, встановивши їх дефектність і не можливість реалізувати в інший спосіб, ніж використання як наповнювача будівельної суміші, маючи необхідність проведення ремонтно-будівельних робіт, опираючись на рекомендації фахівців, використав некондиційне лушпиння соняшникове пресоване гранульоване у найбільш економічно доцільний спосіб, тобто як складову будівельної суміші для проведення ремонтних робіт.
Вищезазначені документи й аргументи були наведені позивачем в Запереченнях, однак, ні у відповіді на Заперечення (лист № 28076/6/02-32/07-01-14 від 13.06.2024р.), ні в іншому Акті перевірки, відповідачем вказані обставини не враховані та не проаналізовані. 
Наразі, позивач обґрунтував свої дії виробничою необхідністю й технологічною можливістю використання некондиційного лушпиння соняшникового пресованого гранульованого, як будівельного матеріалу для проведення ремонтних робіт, зокрема, на підставі отриманих висновків спеціалістів у будівельній галузі.
Відповідач не лише не відобразив цього факту у жодному своєму документі, а й продовжив наполягати на неможливості такого використання, керуючись лише власними припущеннями, не будучи при цьому фахівцем у цій галузі та не надаючи жодних доказів в спростування доводів позивача та наданих ним доказів.
Як слідує з матеріалів справи, в Актах перевірок, відповідач, на підставі отриманих від позивача документів розмістив інформацію у табличній формі, в яких підтверджує :
- наявність у апелянта самого некондиційного лушпиння соняшникового пресованого гранульованого, як поворотного відходу, який виник після виробництва олії з насіння соняшникового;
- кількість такого лушпиння;
- належність відображення в бухгалтерському обліку руху такого лушпиння;
- наявність Актів забракування сировини, тари, готової продукції; Актів про
пересортування матеріальних цінностей; Актів на списання ТМЦ; накладні на
внутрішнє переміщення та інших документів, які відображають використання такого
лушпиння в господарській діяльності позивача;
- виробничі дільниці, де здійснювалися ремонтно-будівельні роботи із використанням будівельної суміші, виготовленої підрядниками Апелянта, за технологією «Арболіт».
Отже, відповідач вважає, що порушення чинного податкового законодавства позивачем мало місце не у зв`язку із відсутністю використаного матеріалу та відсутністю належного відображення такої господарської операції у бухгалтерському обліку, а лише через те, що некондиційне лушпиння соняшникове пресоване гранульоване не могло бути використано як будівельний матеріал для проведення ремонтних робіт по своїм технічним характеристикам.
В даному випадку, судова колегія враховує наступні, встановлені в ході розгляду справи обставини.
Оскільки позивач є виробником продуктів харчування, то ним впроваджено Систему управління якістю (надалі - СУЯ), яка розроблена згідно з ДСТУ ISO 9001:2009 та системою управління безпечністю харчових продуктів (надалі - СУБХП) й ДСТУ 4161-2003 щодо виробництва продуктів харчування, які складають інтегровану систему управління (надалі - ІСУ).
Документ «Керівництво з управління ТОВ – підприємство «АВІС» (надалі - Керівництво) розроблений у відповідності до рекомендацій ДСТУ ISO 9001:2009, ДСТУ 4161-2003 та рекомендацій ДСТУ ISO 9004:2001 законів, підзаконних нормативно-правових актів, інших нормативних документів, які діють в Україні та застосовуються згідно із п. 2 цього Керівництва.
Керівництво є загальним об`єднанням процесів, що діють в ТОВ – підприємство «АВІС».
Поворотні відходи – це лузга (лушпиння соняшника), макуха, гідрофуз, перліт, жирні кислоти, які виникають в результаті такого виду готової продукції, як олія соняшникова всіх видів, належать підприємству і можуть використовуватись в його господарській діяльності для досягнення певного економічного ефекту, або не використовуватись в залежності від їх фізичного стану та потреб підприємства.
Розділ 8 «Вимірювання, аналізування та поліпшення» Керівництва містить такі положення, а саме:
8.3.1.13.4 Управління поворотними відходами здійснюється з моменту їх виникнення в залежності від їх якості, можливості реалізації та/або використання. У разі виявлення можливості реалізувати поворотні відходи третім особам, це здійснюється на загальних засадах цивільно-правових угод. У разі, якщо підприємство не знайшло шляхів реалізації поворотних відходів належної якості, вони використовуються у власній виробничій діяльності з намаганням досягнути найбільшого економічного ефекту із належним відображенням у бухгалтерському обліку;
8.3.1.13.5 Забракування повороних відходів відбувається відповідно до процедур, передбачених цим Керівництвом;
8.3.1.13.6 Документи для виконання процесу «Каталог форм» - знаходиться за електронною адресою в мережі підприємства: Exchange на Condor / ІСУ;
8.3.1.13.7 При виявленні невідповідності поворотних відходів, що виникли на буд якій стадії їх обігу, директор з виробництва та/або директор оліє-пресового заводу доповідають про це Генеральному директору, за наказом якого створюється відповідна комісія;
8.3.1.13.8 Члени комісії:
- встановлюють причини невідповідностей;
- формують висновки;
- складають «Акт».
8.3.1.13.9 Забраковані поворотні відходи використовуються у виробничій діяльності підприємства з урахуванням висновку комісії, зафіксованого в Акті, що відображається у бухгалтерському обліку.
Як було встановлено з доводів апеляційної скарги позивача, лузга, з якої вироблялись гранули, що розглядаються в даному позові, була отримана при виробництві олії в період червень-жовтень 2023 року, а лузга, вироблена у листопаді-грудні 2023 року була частково забракована (440т на суму 4 400,00 млн. гривень), тому не пресувалось і не гранулювалась, Акти забракування сировини надавались представникам податкової інспекції під час перевірок.
Так як, в даний період на Крижопільському ОПЗ проводились будівельні роботи, забракована лузга соняшникова в кількості 30,4 т на суму 4 277,12 млн. грн була визначена комісією придатною для використання в будівництві і, відповідно, використана. А 406,6т лузги соняшникової на суму 122,88 тис. грн визнано придатними для спалювання.
Списання лузги у виробництво гранул відбувалось за методом FIFO, згідно облікової політики підприємства. Розрахунок вартості виробництва гранул подано у таблиці, яка наявна в матеріалах справи.
Для виробництва даних партій також було використано лушпиння, що було придбано у підприємства (Давалець), якому позивачем надавались послуги з переробки давальницької сировини – зерна соняшнику : Лушпиння соняшникове (матеріали). Дане лушпиння було придбано за дисконтною ціною через відсутність можливості його забрати у Давальця, а тому реалізація проведена на складі.
Вказані гранули з 11 липня по 29 грудня 2023 року були перевезені в м. Вінницю на завод підприємства для спалювання у котельні або реалізації контрагентам у кількості 995,58 т на суму 13 714,48 млн. грн. Через великий обсяг гранул підприємство не мало можливості забезпечити їх зберігання у складі і зберігало їх на відкритих площадках, де поряд відбувалися будівельні роботи і зберігалися будівельні матеріали, в результаті чого виникла втрата якості гранул різного ступеня. Частина гранул (929,96 т) була визнана не придатною для продажу, але визначена придатною для спалювання у котельні. Для них, згідно наказу була встановлена ціна 0,3 гривні, як некондиційні, що становило 279, 124 тис. гривень. Менша частина гранул (54,444 т) була визнана не придатною для спалювання і продажів. Їм була присвоєна залишкова вартість гранул у сумі 13 258,981 млн. грн. Комісія, що проводила огляд встановила їх придатність для використання у будівельних роботах.
Біопаливо тверде було вироблено в період травень-червень 2023 року в кількості 86,1 т, та перевезено в період 11-27 жовтня в кількості 85,76 т на суму 2 523, 282 млн. грн, які також зберігались на відкритих площадках і також було визначено різний ступінь невідповідності якості. Частина біопаливо твердого (83,073 т) була визнана не придатною для продажу, але визначена придатною для спалювання у котельні. 
Для них, згідно наказу була встановлена ціна 0,3 гривні, як некондиційні, що становило 24,92 тис. грн. Менша частина гранул (2,687 т) була визнана не придатною для спалювання і продажів. Їм була присвоєна залишкова вартість Біопалива твердого у сумі 2 498,36 млн. грн. Комісія, що проводила огляд встановила їх придатність для використання у будівельних роботах.
Таким чином, було використано для будівельних робіт за технологією «Арболіт»:
- лузга соняшникова в кількості 30,4 т на суму 4 277,12 млн. гривень,
- лушпиння соняшникове пресоване гранульоване у кількості 54,444 т на суму
13 258,981 млн. гривень
- біопаливо тверде у кількості 2,687т на суму 2 498,36 млн. гривень
Всього 87,531 т на суму 20 034,461 млн. гривень.
Крім того, як встановлено в ході розгляду справи та не спростовано відповідачем, позивачем під час податкової перевірки були надані усі документи, що відображають вище описані операції у повному обсязі. При цьому, будь-яких зауважень на рахунок формування вартостей до підприємства у контролюючого органу не було. Документи, про результати технічного обстеження об`єктів, на яких проведено ремонтні роботи, дефектні акти, в яких зазначені обсяги ремонтних робіт та умови їх виконання по кожному з об`єктів, які підлягали ремонту, були надані разом з Актами виконаних робіт від підрядника під час перевірки.
Документи про обґрунтування, щодо можливості використання гранул, як будівельного матеріалу, для проведення ремонтних робіт було надано також при оскарженні Акту перевірки.
В обгрунтування власної позиції відповідач посилається на факт не нарахування позивачем податкових зобов`язань при списанні некондиційного лушпиння соняшникового пресованого гранульованого у зв`язку з відсутністю забезпечення належних умов зберігання, оскільки воно не могло використовуватись як будівельний матеріал для проведення ремонтних робіт по своїм технічним характеристикам, та, відповідно, порушення товариством пп. «г» п. 198.5 ст. 198 ПК України.
Надаючи оцінку вказаному, судова колегія відзначає.
Відповідно до пункт 198.5. ст. 198 ПК України, платник податку зобов`язаний нарахувати податкові зобов`язання, виходячи з бази оподаткування, визначеної відповідно до п. 189.1 ст. 189 цього Кодексу, та скласти не пізніше останнього дня звітного (податкового) періоду і зареєструвати в Єдиному реєстрі податкових накладних в терміни, встановлені цим Кодексом для такої реєстрації, зведену податкову накладну за товарами/послугами, необоротними активами, придбаними/виготовленими з податком на додану вартість (для товарів/послуг, необоротних активів, придбаних або виготовлених до 1 липня 2015 року, - у разі якщо під час такого придбання або виготовлення суми податку були включені до складу податкового кредиту), у разі якщо такі товари/послуги, необоротні активи призначаються для їх використання або починають використовуватися, окрім іншого, в операціях, що не є господарською діяльністю платника податку (крім випадків, передбачених п. 189.9 ст. 189 цього Кодексу)
Отже, норма застосовується до операцій, що не є господарською діяльністю платника податку, проте, у матеріалах справи відсутні будь-які належні й допустимі докази того, що використання позивачем некондиційного лушпиння соняшникового пресованого гранульованого, як будівельного матеріалу для проведення ремонтних робіт виробничих баз самого платника податків не є господарською діяльністю останнього.
Судова колегія наголошує, що як засвідчується матеріалами справи, позивачем під час податкової перевірки були надані усі документи, що відображають всі операції стосовно використання некондиційного лушпиння соняшникового пресованого гранульованого у повному обсязі та зауважень на рахунок формування вартостей до підприємства не було. 
Також, під час перевірки контролюючому органу були надані документи, про результати технічного обстеження об`єктів, на яких проведено ремонтні роботи, дефектні акти, в яких зазначені обсяги ремонтних робіт та умови їх виконання по кожному з об`єктів, які підлягали ремонту, були надані разом з Актами виконаних робіт від підрядника.
Документи про обґрунтування, щодо можливості використання гранул, як будівельного матеріалу, для проведення ремонтних робіт було надано при оскарженні акту.
Стосовно доводів відповідача про створення позивачем в бухгалтерському обліку по рахунку 117 «Інші необоротні матеріальні активи» групу основних засобів по капітальним ремонтам балансовою вартістю 36 907 013,73 грн., що є завищеною на вартість некондиційного лушпиння соняшникового пресованого гранульованого, визначеного як будівельний матеріал на суму 20 034 461,87 грн., то судова колегія відзначає наступне.
Як було встановлено в ході розгляду справи та не спростовано відповідачем, всі об`єкти, на яких були здійснені капітальні ремонти із застосуванням, зокрема, лушпиння/лузги, і які відображені в Актах перевірок, є орендованими позивачем, на підставі відповідних договорів, в яких передбачено обов`язок орендаря здійснювати капітальні ремонти (реконструкція, поліпшення).
Здійснення таких капітальних ремонтів потребують наявності певних будівельних матеріалів, запчастин та інших матеріалів та робіт (послуг) з будівництва (підрядники), які придбавались позивачем й оприбутковувались на таких рахунках, а саме:
205 – будівельні матеріали;
207 – запчастини;
209 – інші (допоміжні) матеріали.
Вартість матеріалів та робіт, використаних у капітальному ремонті об`єктів була списана на 151 рахунок (Капітальні інвестиції на поліпшення основних засобів), на якому накопичуються витрати, які збільшують балансову вартість об`єкта.
Так як об`єкти, щодо яких здійснювались капітальні роботи (поліпшення та реконструкція), є орендованими основними засобами, то Орендар/Позивач такі витрати капіталізує (п. 8 п(С)БО 14).
При цьому, на суму витрат, що капіталізуються, Орендар/Позивач створює об`єкт інших необоротних матеріальних активів (ІНМА) і відображає на дебеті субрахунку 117 «Інші необоротні матеріальні активи».
На цьому рахунку позивач відображав витрати на придбання, зокрема, таких ТМЦ, як кутник, лист ПВЛ, труби, швелер, болти, валікі, воронки, ворота відкатні, герметик, емаль, заглушки, коліно, круг зачисний, муфти, пензлі, проводи, стрічкі ізоляційні, стрічкі самоклеючі, тертки під наждачку, сверло по бетону, брус, вимикачі, грунт, електроди, грунтовка, мастика, єврорубероїд, фарба, плінтус, клей для плитки, клей для гіпсокартону, дошки, двері, замки, карнізи, піна монтажна, утеплювач, ринва, лійка, дюбель, кронштейни, цемент, підсипка, шурупи, щебінь, відсів, цвяхи, спецпланка, розетка, профнастил, розчинник, арматура та багато інших ТМЦ, робіт (послуг) підрядників на суму 36 907 013,73 грн.
При цьому, відповідачем визнано правомірним використання позивачем під час ремонтно будівельних робіт на встановлених ним об`єктах, ТМЦ й вартість робіт (послуг) підрядників на суму 16 872 551,86 грн., а використання позивачем під час цих же ремонтно-будівельних робіт на цих же об`єктах лушпиння/лузги (гранульована суміш, суміш будівельна, будівельний наповнювач, підсипка гранульована) в якості наповнювача на суму 20 034 461,87 грн., не визнано виключно через те, що це не може використовуватись як будівельний матеріал.
В контексті встановленого, судова колегія враховує також той факт, що використання позивачем некондиційного лушпиння соняшникового пресованого гранульованого в якості будівельного матеріалу для проведення ремонтних робіт є його цільовим використанням, яке безпосередньо пов`язано із основною статутною господарською діяльністю товариства.
Отже, враховуючи встановлені обставини справи, які підтверджені належними і достатніми доказами та не спростовані відповідачем, колегія суддів приходить до переконання, що твердження відповідача про неможливість використання некондиційного лушпиння соняшникового пресованого гранульованого, як відходу сільськогосподарського виробництва в якості будівельного матеріалу для проведення ремонтних робіт та неналежний облік позивачем такого використання, є безпідставними.
Щодо завищення позивачем податкового кредиту на загальну суму 33 639,48 грн., внаслідок віднесення до податкового кредиту суму ПДВ, зазначену в податкових накладних, зареєстрованих в ЄРПН з порушенням строку реєстрації, що є порушенням п.198.1, п.198.2, п. 198.6 ст.198, п.п. 69.1-1 п. 69 підрозд. 10 розд. ХХ ПК України, судова колегія відзначає наступне.
Як встановлено з матеріалів справи, дане порушення виявлено по наступним податковим накладним:
- ТОВ «Оціночна компанія «Аргумент» № 52 від 15.02.2022 року, сума ПДВ – 5 666,67 грн., дата реєстрації 01.09.2023 року;
- ТОВ «Сільпо - Фуд»: № 7005003 від 23.02.2022 року, ПДВ – 11 132,8 грн., дата реєстрації – 15.08.2023 року; № 70000303 від 05.04.2022 року, ПДВ – 6 327,85 грн., дата реєстрації – 17.08.2023 року; № 70000321 від 06.04.2022 року, ПДВ – 10 512,1 грн., дата реєстрації – 17.08.2023 року.
В даному випадку, колегія суддів вважає неприйнятними доводи позивача - ТОВ "Авіс", в цій частині апеляційної скарги і повністю погоджується з рішенням суду першої інстанції, що податкові накладні, складені за операціями постачання товарів та послуг протягом лютого - травня 2022 року, зареєстровані після 15.07.2022 року, вважаються зареєстрованими несвоєчасно та відповідно покупець втратив право на формування податкового кредиту у звітних періодах лютий - травень 2022 року.
За таких обставин, позивач не мав права на податковий кредит у лютому - травні 2022 року по вказаним податковим накладним, оскільки постачальники ТОВ "Оціночна компанія Аргумент" та ТОВ "Сільпо-Фуд" зареєстрували їх після 15.07.2023 року, а тому мало місце завищення позивачем податкового кредиту на суму 33639,48 грн. у
Відтак, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції про доведеність відповідачем порушення позивачем приписів п.198.1, п.198.2, п. 198.6 ст.198, п.п. 69.1-1 п. 69 підрозд. 10 розд. ХХ ПК України, що стало підставою для завищення податкового кредиту на загальну суму 33 639,48 грн.
Враховуючи наведене вище, колегія суддів дійшла висновку, що у справі, яка розглядається, відповідачем частково доведено у передбаченому процесуальним законом порядку наявність підстав для притягнення позивача до відповідальності за порушення норм податкового законодавства.
В свою чергу, позивачем частково спростовано доводи відповідача та висновки суду першої інстанції, шляхом часткового доведення правомірності та обгрунтованості заявлених ним вимог.
Відповідно до ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Колегія суддів також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
Підсумовуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції при вирішенні даного публічно-правового спору не в повному обсязі встановив фактичні обставини справи та не надав їм належної правової оцінки, а доводи апеляційної скарги позивача частково спростовують висновки суду першої інстанції в частині відмовлених позовних вимог та дають правові підстави для часткового скасування оскаржуваного судового рішення.
Відтак, апеляційну скаргу позивача слід задовольнити частково, а апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення, оскільки доводи останньої фактично дублюють доводи, наведені у відзиві на позовну заяву, які були належним чином досліджені судом першої інстанції та отримали повну та об`єктивну оцінку, з якою погоджується і суд апеляційної інстанції.
У силу п.2 ч.1 ст.315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
Згідно зі ст.317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення зокрема є, неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що необхідно скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмовлених позовних вимог та прийняти в цій частині нову постанову про часткове задоволення позову. 
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Вінницькій області залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Авіс" задовольнити частково.
Рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 12 серпня 2025 року скасувати в частині відмовлених позовних вимог щодо визнання протиправними та скасування податкових повідомлень рішень. 
Ухвалити в цій частині нову постанову, якою частково задовольнити позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Авіс".
Визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення - рішення від 07.08.2024 року №0280990701, №0281010701, №0281020701 в повному обсязі.
В задоволенні решти вимог апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Авіс" відмовити.
В решті рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 12 серпня 2025 року залишити без змін. 

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст. 328, 329 КАС України.

Головуючий	 		Біла Л.М.	
 	 	 	 	
Судді	 	  	Моніч Б.С.    Гонтарук В. М.