РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ	

21 січня 2026 року	Справа №160/25778/25 	

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Конєвої С.О. 

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами у місті Дніпрі адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії, -
ВСТАНОВИВ:
10.09.2025р. через систему «Електронний суд» ОСОБА_1 звернувся з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України та, з урахуванням виправленої позовної заяви від 26.09.2025р., заявив 6 позовних вимог.
Ухвалою суду від 09.10.2025р. наведені у позові позовні вимоги були роз`єднані в окремі провадження у відповідності до вимог ст.172 Кодексу адміністративного судочинства України.
За змістом зазначеної ухвали суду у провадженні цієї адміністративної справи – №160/25778/25 залишені наступні позовні вимоги позивача, у яких останній просить, а саме:
- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не проведення перерахунку та виплати позивачеві щомісячного грошового забезпечення (основних та додаткових видів: посадового окладу, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років, премії, надбавки за особливості проходження служби) за період з 29.01.2020 по 19.05.2020 року, одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби, допомоги для оздоровлення за 2020 рік, компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учасника бойових дій за 2015, 2016, 2017, 2018, 2019 рік у кількості 70 днів – згідно постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 №704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» (з урахуванням постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 29 січня 2020 року у справі №826/6453/18), шляхом визначення посадового окладу та окладу за військовим званням за період з 29.01.2020 по 19.05.2020 із застосуванням показника прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 01.01.2020 року Законом України №294-ІХ у розмірі 2102, 00 гривень; 
- зобов`язати відповідача провести позивачеві перерахунок та виплату щомісячного грошового забезпечення (основних та додаткових видів: посадового окладу, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років, премії, надбавки за особливості проходження служби) за період з 29.01.2020 по 19.05.2020 року, перерахунок та виплату одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби, допомоги для оздоровлення за 2020 рік, компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учасника бойових дій за 2015, 2016, 2017, 2018, 2019 рік у кількості 70 днів – згідно постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 №704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» (з урахуванням постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 29 січня 2020 року у справі №826/6453/18), шляхом визначення посадового окладу та окладу за військовим званням за період з 29.01.2020 по 19.05.2020 із застосуванням показника прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 01.01.2020 року Законом України №294-ІХ у розмірі 2102, 00 гривень, з урахуванням раніше виплачених сум.
Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що він проходив службу в Національній гвардії України з 25.05.2007 року на різних посадах за контрактом, який був припинений (розірваний) та його було виключено зі списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення 19.05.2020 року за станом здоров`я згідно з наказом командира в/ч НОМЕР_1 №103. Позивач вважає, що, починаючи з 29.01.2020р. з урахуванням висновків постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 29.01.2020р. у справі №826/6453/18, його грошове забезпечення та всі його складові мало бути відповідачем розраховано із розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого на 01 січня відповідного календарного року згідно із Законом України «Про Державний бюджет України на 2020 рік», який станом на 01.01.2020р. становив 2102,00 грн., тобто, такий прожитковий мінімум для працездатних осіб збільшувався. У відповідь на його заяву від 30.06.2025р. відповідач листом №6/54/12-820-2025 від 29.08.2025р. повідомив його про те, що за згаданий спірний період його грошове забезпечення (посадовий оклад та оклад за військовим званням) розраховувалося у межах та у спосіб, що визначені законодавством, зокрема, із застосуванням розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 01.01.2018р., що становив 1762 грн., тобто, із порушенням вимог постанови КМУ №704 у редакції, чинній з 29.01.2020 з урахуванням наведеного судового рішення. Як наслідок, позивач вважає, що і матеріальна допомога для оздоровлення за 2020 рік, одноразова грошова допомога при звільненні та грошова компенсація за невикористані дні додаткової відпустки за 2015-2019 у кількості 70 днів – мала обраховуватися відповідачем з розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого станом на 01.01.2020 року (2102,00 грн.), а не станом на 01.01.2018р. (1762,00 грн.), що мало місце з боку відповідача. З зв`язку із наведеним, на переконання позивача, він має право на отримання грошового забезпечення, обчисленого із використанням розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого станом на 01.01.2020р. згідно Закону України №294-ІХ у розмірі 2102,00 грн.
Ухвалою суду від 09.10.2025р. було відкрито адміністративне провадження у даній справі, призначено її до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами відповідно до ч.5 ст.262 Кодексу адміністративного судочинства України та, зокрема, зобов`язано відповідача протягом 15 днів з дня отримання цієї ухвали надати суду відзив на позов та докази в обґрунтування відзиву з дотриманням вимог ст.ст. 162, 261 Кодексу адміністративного судочинства України; надати докази правомірності бездіяльності відповідача у даних правовідносинах, виходячи з вимог ч.2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України.
Зазначена ухвала суду разом із адміністративним позовом була отримана, зокрема, відповідачем у його електронному кабінеті 12.09.2025р. (адміністративний позов з додатками), 11.10.2025р. (ухвалу суду), що є належним повідомленням відповідача про час та місце судового розгляду справи у відповідності до вимог ст.18 Кодексу адміністративного судочинства України, що підтверджується довідками про доставку електронного листа до його електронного кабінету, наявними у справі.
24.10.2025р., на виконання вищевказаної ухвали суду, через систему "Електронний суд" відповідач подав до суду відзив на позовну заяву, в якому останній просив у задоволенні позовних вимог позивача відмовити в повному обсязі посилаючись на те, що зважаючи на норми п.14 ст.10-1 Закону №2011, п.12 ст.12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», Закону №259-УІІІвід 18.03.2015р. учасникам бойових дій надається така пільга як одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком на 14 календарних днів на рік, відповідні категорії осіб отримали право на зазначену вище додаткову відпустку починаючи з 2015 року, при цьому, зважаючи на те, що така відпустка не є щорічною, то і компенсації при звільненні вона не підлягає. Також представник відповідача зазначив, що відповідно до ст.24 Закону України «Про відпустки» у разі звільнення особи їй виплачується грошова компенсація за всі не використані нею дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки особам, які мають дітей або повнолітню дитину – особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А І групи. Тобто, на переконання представника відповідача, ст. 24 Закону України «Про відпустки» виплата грошової компенсації за невикористані дні за іншими видами додаткових відпусток не передбачена. Додаткова відпустка, що надається учасникам бойових дій та інвалідам війни, не належить до категорії щорічних, а отже, на неї не поширюються норми, передбачені для щорічних відпусток (статті 10-12 Закону України «Про відпустки»). Така відпустка не замінюється грошовою компенсацією та у разі звільнення працівника, який має право на зазначену відпустку, за неї не виплачується грошова компенсація за дні невикористаної відпустки, оскільки працівник, який змінює місце роботи в поточному році матиме право на цю відпустку за новим місцем роботи за умови, що він не використав її за попереднім місцем роботи. Щодо виконання вимог постанови КМУ №704 від 30.08.2017р., відповідач зазначив, що підрозділ Національної гвардії України не може самостійно (на власний розсуд) керуватись постановами судів з аналогічних справ без ухвалення відповідних змін до Законів України чи отримання внутрішніх наказів Міністерства внутрішніх справ та Головного управління Національної гвардії України, згідно п.32 Правил підготовки проектів актів КМУ, затверджених постановою КМУ від 06.09.2005 №870 автоматичне відновлення попередньої редакції нормативно-правового акта при скасуванні останньої редакції не передбачено про що аналогічна правова позиція відображена і у постанові Верховного Суду від 27.02.2020 у справі №804/8510/16 (п.21-25). Отже, до прийняття нового нормативно-правового акта суб`єктом владних повноважень застосуванню та виконанню підлягає нормативно-правовий акт, який скасовано. Оскільки на даний час не внесено жодних змін до п.4 Постанови КМУ №704 з урахуванням постанови Шостого апеляційного адміністративного суду №826/6453/18 від 29.01.2020 та постанови Верховного Суду від 20.10.2022 у цій справі, що, в свою чергу, не дає відповідачу можливості застосовувати прожитковий мінімум, встановлений на 01 січня календарного року для здійснення нарахування та виплати позивачу, ігноруючи вимоги п.4 постанови КМУ №704 (або ж по іншому трактувати даний пункт). За викладеного, представник відповідача вважає, що розрахунковою величиною для визначення розмірів посадових окладів та окладів за спеціальним (військовим) званням, як складових грошового забезпечення військовослужбовців, що проходять військову службу, за період з 29.01.2020 по 19.05.2020 року є саме розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, визначений законом на 01 січня 2018 року. Щодо перерахунку матеріальної допомоги на оздоровлення, то представник відповідача зазначив, що постановою КМУ №704 передбачено, що матеріальна допомога на оздоровлення надається військовослужбовцям один раз на рік та вказаний нормативний акт не передбачає можливості перерахунку вже виплаченої матеріальної допомоги, разом з цим, надавати матеріальну допомогу на оздоровлення є правом, а не обов`язком керівника згідно п.5 постанови КМУ №704.
Згідно ч.5 ст.262 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.
У відповідності до вимог ст.258 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.
Ухвалою суду від 21.01.2026р. у зв`язку із перебуванням судді Конєвої С.О. у щорічній відпустці у період з 22.12.2025 по 09.01.2026р. та, як наслідок, об`єктивну неможливість прийняття у цей період рішень у справах, на підставі ст. 121 Кодексу адміністративного судочинства України, розгляд даної справи було продовжено до 21.01.2026р. 
Враховуючи викладене, рішення у даній справі приймається судом 21.01.2026р., тобто, у межах строку, визначеного ст.258 Кодексу адміністративного судочинства України.
У відповідності до ч.8 ст.262 Кодексу адміністративного судочинства України при розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.
Із наявних в матеріалах справи документів судом встановлені наступні обставини у даній справі.
Громадянин України ОСОБА_1 з 25.05.2007р. проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 Національної гвардії України за контрактом, є учасником бойових дій про що свідчать копія паспорту позивача серії НОМЕР_2 від 23.03.2004р., копія посвідчення УБД серії НОМЕР_3 від 09.06.2015р., копія Витягу із наказу командира в/ч НОМЕР_1 НГУ (по стройовій частині) від 19.05.2020р. №103, наявних у справі.
Зі змісту копії Витягу із наказу командира в/ч НОМЕР_1 НГУ (по стройовій частині) від 19.05.2020р. №103 видно, що старшого прапорщика ОСОБА_1 було звільнено в запас ЗСУ відповідно до п.п. «б» п.2 ч.5 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» за станом здоров`я, виключено зі списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення з 19.05.2020р. 
30.06.2025р. позивач звернувся до командира в/ч НОМЕР_1 із заявою, у якій просив провести йому перерахунок та виплату щомісячного грошового забезпечення (основних та додаткових видів: посадового окладу, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років, премії, надбавки за особливості проходження служби) за період з 29.01.2020 по 19.05.2020 року, одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби, допомоги для оздоровлення за 2020 рік, компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учасника бойових дій за 2015, 2016, 2017, 2018, 2019 рік у кількості 70 днів – згідно постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 №704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» (з урахуванням постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 29 січня 2020 року у справі №826/6453/18), шляхом визначення посадового окладу та окладу за військовим званням за період з 29.01.2020 по 19.05.2020 із застосуванням показника прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 01.01.2020 року Законом України №294-ІХ у розмірі 2102, 00 гривень, з урахуванням раніше виплачених сум.
У відповідь за згадану вище заяву позивача, в/ч НОМЕР_1 листом №6/54/12-820-2025 від 29.08.2025р. повідомила позивача про те, що вищенаведене щомісячне грошове забезпечення позивача за наведений спірний період здійснювалося у межах та у спосіб, що визначені законодавством України.
Тобто, із наведених обставин слідує, що відповідачем у спірний період (з 29.01.2020 по 19.05.2020 року) фактично здійснювалося нарахування та виплата позивачеві грошового забезпечення (основних, додаткових та одноразових його видів) із розрахункової величини розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 01.01.2018р., що становив 1762,00 грн., що не заперечується та підтверджено відповідачем у відзиві на позов.
Разом з тим, позивач у позові зазначив, що обчислення його щомісячного грошового забезпечення (основних та додаткових видів: посадового окладу, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років, премії, надбавки за особливості проходження служби) за період з 29.01.2020 по 19.05.2020 року, одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби, допомоги для оздоровлення за 2020 рік, компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учасника бойових дій за 2015, 2016, 2017, 2018, 2019 рік у кількості 70 днів, за період з 29.01.2020р. по 19.05.2020р., мало бути проведене відповідачем із величини розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня відповідного календарного року, а саме: станом на 01.01.2020р.(2102,00 грн.) згідно Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік». 
З огляду на викладене, позивач вважає, що він має право на нарахування такого грошового забезпечення (основних та додаткових видів: посадового окладу, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років, премії, надбавки за особливості проходження служби, одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби, допомоги для оздоровлення за 2020 рік, компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учасника бойових дій за 2015, 2016, 2017, 2018, 2019 рік), за період з 29.01.2020р. по 19.05.2020р., із застосуванням величини розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня відповідного календарного року, а саме: станом на 01.01.2020р.(2102,00 грн.) згідно Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік», у зв`язку із чим просив суд визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не проведення перерахунку та виплати його щомісячного грошового забезпечення (у тому числі основних, додаткових та одноразових його видів) за спірні періоди на підставі пункту 4 постанови КМУ від 30.08.2017р. №704 виходячи з розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законами України «Про Державний бюджет України» станом на 01.01.2020р. (2102,00 грн.) з урахуванням раніше виплачених сум.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази у сукупності з нормами чинного законодавства України, суд приходить до висновку про наявність обґрунтованих підстав для задоволення позовних вимог позивача у повному обсязі, виходячи з наступного.
Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей визначено Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» 20 грудня 1991 року № 2011-XII (надалі - Закон 2011-XII).
Окрім того, цей Закон встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.
Згідно частин першої - третьої статті 9 Закону 2011-XII визначено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.
Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.
За приписами частини четвертої статті 9 Закону 2011-XII передбачено, що грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.
Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.
30 серпня 2017 року Кабінетом Міністрів України прийнято постанову № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб», яка набрала чинності 01 березня 2018 року (надалі - Постанова КМУ №704).
Зазначеною Постановою КМУ №704 було збільшено розмір грошового забезпечення військовослужбовців з 01.03.2018р.
Відповідно до пункту 4 Постанови КМУ №704 розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з Додатками 1, 12, 13, 14.
Приміткою 1 Додатку 1 до Постанови №704 визначено, що посадові оклади за розрядами тарифної сітки визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт.
21 лютого 2018 року Кабінетом Міністрів України прийнято постанову № 103 «Про перерахунок пенсій особам, які звільнені з військової служби, та деяким іншим категоріям осіб» (надалі – Постанова КМУ № 103), якою внесено зміни до Постанови КМУ № 704, зокрема, пункт 4 викладено в новій редакції: установлено, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 року, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13 і 14» (пункт 6 Постанови КМУ № 103).
Постанова КМУ №103 набула чинності 24 лютого 2018 року.
Разом з тим, постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 29 січня 2020 року у справі №826/6453/18 визнано протиправним та скасовано пункт 6 Постанови КМУ №103, яким були внесені зміни до пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України №704.
З огляду на вказане, слід дійти висновку про необхідність застосування з 29 січня 2020 року (дати набрання чинності постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 29 січня 2020 року у справі №826/6453/18) положень пункту 4 Постанови КМУ №704 в редакції до 24 лютого 2018 року, тобто в редакції, яка була чинна до набрання законної сили Постановою КМУ № 103.
Тож, з 01 січня 2020 року положення пункту 4 Постанови КМУ № 704 в частині визначення розрахунковою величиною для визначення посадових окладів, розрахованих згідно з Постановою КМУ № 704 прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 року, не відповідає правовим актам вищої юридичної сили, згідно із якими прожитковий мінімум як базовий державний стандарт був змінений на відповідний рік у тому числі як розрахункова велична для визначення посадових окладів, заробітної плати, грошового забезпечення працівників державних органів.
Через зростання прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, зокрема, згідно із Законом України «Про Державний бюджет України на 2020 рік», у осіб з числа військовослужбовців виникло право на нарахування та виплату грошового забезпечення, яке визначається шляхом застосування пункту 4 Постанови КМУ № 704 у редакції, яка була чинна до набрання законної сили Постанови КМУ №103 (тобто, до 24.02.2018р.) із використанням для його визначення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (через його збільшення на відповідний рік).
Таким чином з 29.01.2020р., тобто з дня набрання законної сили судовим рішенням у справі №826/6453/18, діяв п.4 постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017р. №704 у первісній редакції, згідно з якою розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня календарного року, на тарифний коефіцієнт згідно до додатками 1,12,13,14.
Аналогічну правову позицію висловлено Верховним Судом у постанові від 02 серпня 2022 року у справі №440/6017/21 та від 28.02.2023р. у справі №380/18850/21.
При цьому, статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» було встановлено прожитковий мінімум для працездатних осіб на 01.01.2018р. – 1762 грн.
Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» було встановлено прожитковий мінімум для працездатних осіб на 01.01.2020р. – 2102 грн.
Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» було встановлено прожитковий мінімум для працездатних осіб на 01.01.2021р. – 2270 грн.
Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» було встановлено прожитковий мінімум для працездатних осіб на 01.01.2021р. – 2481 грн.
Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» було встановлено прожитковий мінімум для працездатних осіб на 01.01.2023р. – 2684 грн.
Отже, із аналізу наведених норм слідує, що протягом спірного періоду з 29.01.2020р. по 19.05.2020. прожитковий мінімум для працездатних осіб, що встановлений законом на 1 січня календарного року збільшувався.
При цьому, слід зазначити, що різниця між розміром прожиткового мінімуму на 2018 та 2020 роки впливає на визначення розміру посадового окладу та з 29.01.2020р., тобто, з моменту набрання законної сили постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 29.01.2020р. у справ №826/6453/18, наявні правові підстави для визначення розміру посадового окладу та окладу за військовим (спеціальним) званням шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня календарного року (зокрема, у 2020 році), на відповідний тарифний коефіцієнт. 
А відтак, із наведеного слід дійти висновку, що у спірний період з 29.01.2020р. по 19.05.2020 року позивач мав право на отримання грошового забезпечення (у тому числі основних, додаткових та одноразових його видів: посадового окладу, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років, премії, надбавки за особливості проходження служби, одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби, допомоги для оздоровлення за 2020 рік, компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учасника бойових дій за 2015, 2016, 2017, 2018, 2019 роки), обчисленого виходячи з розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 01.01.2020р. (2102 грн.) згідно до вимог пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017р. №704, у редакції, яка діяла з 29.01.2020р. по 19.05.2023р. та із застосуванням наведеного вище розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлених на 1 січня відповідного календарного року згідно Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік».
Наведена правова позиція висловлена і у постанові Верховного Суду від 11.02.2021р. у справі №200/3757/20-а, яка є обов`язковою для врахуванням адміністративним судом у відповідності до ч.5 ст.242 Кодексу адміністративного судочинства України.
За таких обставин, суд приходить до висновку, що у періоди з 29.01.2020р. по 19.05.2020 року грошове забезпечення позивача з усіма його вищенаведеними складовими мало б обчислюватися відповідачем із використанням прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 01.01.2020р. (2102грн.).
Так, судом вище було встановлено, що позивач проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 Національної гвардії України у спірний період з 29.01.2020р. по 19.05.2020р., що підтверджується вище дослідженими судом матеріалами справи та відомостей з копії Витягу із наказу від 19.05.2020 №103 та не заперечується відповідачем.
Разом з тим, доказів застосування відповідачем величини розміру прожиткового мінімуму, для працездатних осіб, встановленого законом на відповідний календарний рік станом на 01.01.2020 року, що становив 2102,00 грн. згідно Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» при обчисленні у спірний період з 29.01.2020р. по 19.05.2020р. грошового забезпечення позивача, у тому числі, і основних, додаткових та одноразових його видів згідно з пунктом 4 постанови Кабінету Міністрів України №704, яка діяла в редакції з 29.01.2020р. по 19.05.2023р., матеріали справи не містять, а відповідачем суду не надано. 
За викладених обставин, суд приходить до висновку, що бездіяльність відповідача щодо не проведення нарахування та виплати грошового забезпечення (у тому числі основних, додаткових та одноразових його видів: посадового окладу, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років, премії, надбавки за особливості проходження служби, одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби, допомоги для оздоровлення за 2020 рік, компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учасника бойових дій за 2015, 2016, 2017, 2018, 2019 роки), позивачеві за періоди з 29.01.2020р. по 19.05.2020р. з урахуванням розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня відповідного календарного року, згідно до Законів України Про Державний бюджет України на 2020 рік» станом на 01.01.2020р., що становив 2102,00 грн., слід визнати протиправною. 
У відповідності до вимог ст. 73 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
Відповідно до ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Частина 2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України визначає, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача.
Проте, відповідачем у відзиві на позов не наведено жодних обґрунтованих підстав, як і не було надано належних, достатніх та допустимих доказів, які б свідчили про правомірність бездіяльності відповідача щодо не застосування при нарахуванні та виплаті йому грошового забезпечення (у тому числі основних, додаткових та одноразових його видів: посадового окладу, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років, премії, надбавки за особливості проходження служби, одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби, допомоги для оздоровлення за 2020 рік, компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учасника бойових дій за 2015, 2016, 2017, 2018, 2019 роки), за період з 29.01.2020р. по 19.05.2020р. всупереч пункту 4 постанови КМУ № 704 (в редакції, чинній з 29.01.2020 до 19.05.2023) з урахуванням встановлених судом вище обставин та аналізу чинного законодавства, які не спростовані.
Не можуть бути покладені в основу даного судового рішення, тому відхиляються судом, аргументи відповідача з приводу того, що станом на 01.03.2018р. пункт 4 постанови №704 визначав, що при обчисленні грошового забезпечення військовослужбовців використовувався показник прожиткового мінімуму для працездатних осів, встановленого законом на 01.01.2018р. (1762 грн.), оскільки у спірний період з 29.01.2020р. у наведеній відповідачем редакції пункт 4 постанови №704 не діяв, а відповідно, і не міг застосовуватися відповідачем при обчисленні грошового забезпечення позивача у період з 29.01.2020р. по 19.05.2020 року, з огляду на наступне.
Так, у період з 29.01.2020р., як зазначалося вище, після набрання законної сили постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 29 січня 2020 року у справі №826/6453/18 діяв п.4 постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017р. №704 у первісній редакції, згідно з якою розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня календарного року, на тарифний коефіцієнт згідно до додатками 1,12,13,14 про що свідчить і правові висновки, викладені Верховним Судом у постановах від 02 серпня 2022 року у справі №440/6017/21 та від 28.02.2023р. у справі №380/18850/21.
А отже, наведені доводи представника відповідача про те, що у спірний період діяв пункт 4 постанови №704 у редакції станом на 01.03.2018р, який фактично був скасованим за судовим рішенням, яке набрало законної сили, спростовуються вище дослідженими судом встановленими обставинами, яка підкріплена і правовими висновками Верховного Суду та відповідачем не спростована.
Є неспроможними і аргументи представника відповідача з приводу його незгоди із перерахунком та виплатою грошової допомоги для оздоровлення на 2020 рік та грошової компенсації за невикористані календарні днів додаткової відпустки за період 2015-2019 роки з огляду на те, що вказані види грошового забезпечення позивача та правильність їх обчислення відповідачем напряму залежить правильності обчислення відповідачем посадового окладу та окладу за військовим званням позивача, а відповідно, протиправність їх обчислення не з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 01.01.2020р. (2102,00 грн.), що судом вище визнано протиправною бездіяльністю відповідача, в свою чергу, тягне неправомірність обчислення і вказаних видів грошового забезпечення, які мають бути відповідачем перераховані та виплачені позивачеві.
Судом критично надається оцінка і твердженням представника відповідача про те, що грошова компенсація за невикористані календарні дні додаткової відпустки (учасника бойових дій) при звільненні компенсації не підлягає, оскільки зазначене спростовується усталеною судовою практикою Верховного Суду з цього питання та самим змістом копії Витягу з наказу командира в/ч НОМЕР_1 від 19.05.2020 №103, з якого видно, що відповідна компенсація за невикористані дні додаткової відпустки як учасника бойових дій за 2015-2019 роки у кількості 70 календарних днів відповідачем позивачеві була виплачена.
Також і незгода представника відповідача з приводу нарахування та виплати відповідачем позивачеві грошової матеріальної допомоги для оздоровлення за 2020 рік є безпідставною, оскільки вказані обставини не є ні предметом, ні підставами даного позову, що свідчить про те, що представник відповідача, як фахівець в галузі права, проявив повне нерозуміння до предмету позову та його підстав, які стосуються не проведення перерахунку та не виплати позивачеві грошового забезпечення (у тому числі і згаданих вище його складових), обчисленого із величини розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого станом на 01.01.2020р., що становив 2102,00 грн. у спірний період (з 29.01.2020 по 19.05.2020) згідно п.4 постанови КМУ №704, чинної у редакції з 29.01.2020 по 19.05.2023р. та з урахуванням Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік».
Окрім того, слід зазначити, що висловлена представником відповідача у відзиві на позов незгода із правовими висновками Верховного Суду, які з цього питання є сталими та послідовними, починаючи з 29.01.2020 та протягом 2021-2025 років, свідчить про підрив авторитету суду в цілому з боку відповідача та його посадових осіб в очах суспільства, оскільки судові рішення, які набрали законної сили підлягають обов`язковому (тобто, беззаперечному) виконанню такими державними органами та їх посадовими і службовими особами у відповідності до вимог ст.129-1 Кодексу адміністративного судочинства України.
У даному контексті слід вказати на те, що правову оцінку правомірності та законності судового рішення має надавати лише суд апеляційної та касаційної інстанції у відповідності до Конституції України, а відтак, відповідач та його посадові особи таких повноважень позбавлені, а лише мають обов`язок їх виконувати.
З огляду на наведене, всі інші аргументи відповідача щодо відсутності підстав для застосування до спірних правовідносин, пов`язаних з визначенням грошового забезпечення (у тому числі основних, додаткових та одноразових його видів) позивача у наведений спірний період за норми п.4 Постанови КМУ №704 в попередній редакції до 29.01.2020р. є неспроможними, спростовуються вищенаведеними доводами, тому і не заслуговують на увагу суду.
Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно до ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
З урахуванням вимог ч.2 ст.2 вказаного Кодексу, перевіривши правомірність бездіяльності відповідача щодо не нарахування та не виплати позивачеві грошового забезпечення (у тому числі основних, додаткових та одноразових його видів: посадового окладу, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років, премії, надбавки за особливості проходження служби, одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби, допомоги для оздоровлення за 2020 рік, компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учасника бойових дій за 2015, 2016, 2017, 2018, 2019 роки), з розрахункової величини - розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня відповідного календарного року за період з 29.01.2020р. по 19.05.2020р. включно, суд приходить до висновку, що відповідач, як суб`єкт владних повноважень, діяв не у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України, не обґрунтовано та без врахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).
Отже, судом встановлено, що, вказаною вище бездіяльністю відповідача щодо не нарахування та виплати позивачеві грошового забезпечення (у тому числі основних, додаткових та одноразових його видів: посадового окладу, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років, премії, надбавки за особливості проходження служби, одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби, допомоги для оздоровлення за 2020 рік, компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учасника бойових дій за 2015, 2016, 2017, 2018, 2019 роки), з розрахункової величини - розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня відповідного календарного року за період з 29.01.2020р. по 19.05.2020р.включно всупереч вимогам пункту 4 постанови КМУ № 704 (в редакції, чинній з 29.01.2020р., яка діяла у спірний період з 29.01.2020 до 19.05.2023р.), відповідач, допустив порушення прав та інтересів позивача, які підлягають судовому захисту шляхом визнання таких такою бездіяльності відповідача протиправною, виходячи з повноважень адміністративного суду, встановлених ст.ст. 9, 245 Кодексу адміністративного судочинства України.
Також підлягають задоволенню і похідні позовні вимоги позивача про зобов`язання відповідача здійснити позивачеві перерахунок та виплату за період з 29.01.2020р. по 19.05.2020р. включно грошового забезпечення (у тому числі основних, додаткових та одноразових його видів: посадового окладу, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років, премії, надбавки за особливості проходження служби, одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби, допомоги для оздоровлення за 2020 рік, компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учасника бойових дій за 2015, 2016, 2017, 2018, 2019 роки), визначивши їх розмір виходячи з розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням, розрахованих шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 01 січня відповідної календарного року, а саме: встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» станом на 01.01.2020р. (2102 грн.), згідно пункту 4 постанови КМУ №704, чинної у редакції з 29.01.2020 по 19.05.2023р., з урахуванням раніше виплачених сум, виходячи з того, що судом встановлено протиправну бездіяльність відповідача у наведеній частині позову, а тому належним і ефективним способом захисту порушеного права позивача є саме зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії, направлені на усунення порушеного права позивача виходячи із повноважень адміністративного суду, визначених ст.245 Кодексу адміністративного судочинства України. 
Так, за приписами ст.245 вказаного Кодексу, встановлено, що у разі задоволення позову, суд може прийняти постанову про зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії.
Окрім того, і за приписами ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, дає найбільший ефект.
Відтак, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права та відповідати наявним обставинам.
Також слід зазначити, що за приписами ст.6 Кодексу адміністративного судочинства України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.
Статтею 17 Закону України “Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини” суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Суду як джерело права.
Так, Європейський Суд з прав людини у рішенні від 13.01.2011р. (остаточне) по справі “Чуйкіна проти України” констатував: “ 50. Суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює “право на суд”, в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів ( див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі “Голдер проти Сполученого Королівства” (Golder v. The United Kingdom),п.п.28-36, Series A №18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє всіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції – гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати “вирішення” спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі – провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені.
Таким чином, з урахуванням наведеної правової позиції, суд приходить до висновку, що задоволення позовних вимог позивача в частині зобов`язання відповідача здійснити позивачеві перерахунок грошового забезпечення (у тому числі основних, додаткових та одноразових його видів: посадового окладу, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років, премії, надбавки за особливості проходження служби, одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби, допомоги для оздоровлення за 2020 рік, компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учасника бойових дій за 2015, 2016, 2017, 2018, 2019 роки), за період з 29.01.2020р. по 19.05.2020р. включно, виходячи із розрахункової величини - розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня відповідного календарного року згідно до пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» від 30 серпня 2017 року №704 (у редакції, чинній з 29.01.2020р. по 19.05.2023р.) за період з 29.01.2020 по 19.05.2020 року, а також і провести виплату різниці з урахуванням виплачених сум, є дотриманням судом гарантій того, що спір між сторонами буде остаточно вирішений. 
Приймаючи до уваги все вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню повністю.
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат по сплаті судового збору за подання даного позову до суду, суд не вбачає підстав і для їх розподілу у порядку, встановленому ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України, оскільки жодних доказів, які б підтверджували понесення саме судових витрат, пов`язаних зі сплатою судового збору за подання цього позову до суду першої інстанції, позивачкою не надано з урахуванням того, що він звільнений від сплати судового збору за подання позову, предметом якого є невиплата заробітної плати (грошового забезпечення) у повному обсязі згідно п.1 ч.1 ст.5 Закону України “Про судовий збір”.
Керуючись ст. ст. 2-10, 11, 12, 47, 72-77, 94, 122, 132, 139, 193, 241-246, 250, 251, 257-262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд – 
УХВАЛИВ:
Адміністративний позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити повністю.
Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо не проведення нарахування та виплати ОСОБА_1 грошового забезпечення (у тому числі основних, додаткових та одноразових його видів: посадового окладу, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років, премії, надбавки за особливості проходження служби, одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби, допомоги для оздоровлення за 2020 рік, компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учасника бойових дій за 2015, 2016, 2017, 2018, 2019 роки) згідно до пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 року № 704 “Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб” (у редакції, чинній з 29.01.2020р. по 19.05.2023р.), виходячи з величини розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, що станом на 01.01.2020 становив 2102,00 грн. згідно Закону України Про Державний бюджет України на 2020 рік» ), за період з 29.01.2020р. по 19.05.2020р. 
Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_4 ) здійснити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_5 ) перерахунок грошового забезпечення (у тому числі основних, додаткових та одноразових його видів: посадового окладу, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років, премії, надбавки за особливості проходження служби, одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби, допомоги для оздоровлення за 2020 рік, компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учасника бойових дій за 2015, 2016, 2017, 2018, 2019 роки) згідно до пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 року № 704 “Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб”, (у редакції, чинній з 29.01.2020р. по 19.05.2023р.), виходячи з величини розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, що станом на 01.01.2020 становив 2102,00 грн. згідно Закону України Про Державний бюджет України на 2020 рік» ), за період з 29.01.2020р. по 19.05.2020р. та провести виплату різниці з урахуванням виплачених сум.
Розподіл судових витрат не здійснюється відповідно до ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України.
Рішення суду може бути оскаржено до Третього апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення відповідно до вимог статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України.
Рішення суду набирає законної сили у строки, визначені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя С.О. Конєва