ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

17 грудня 2025 року 
м. Київ 

справа № 303/4829/21
провадження № 61-8998св25
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Осіяна О. М., Сакари Н. Ю. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Шиповича В. В.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 , 
відповідач -  ОСОБА_2 , правонаступником якої є ОСОБА_3 ,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - приватний нотаріус Мукачівського міського нотаріального округу Закарпатської області Машіка Олена Миколаївна,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - адвоката Компанієць Наталі Григорівни, на рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 17 листопада 2021 року у складі судді Гутій О. В. та постанову Закарпатського апеляційного суду від 12 червня 2025 року у складі колегії суддів: Собослоя Г. Г., Кожух О. А., Мацунича М. В.

ВСТАНОВИВ:
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
1. У червні 2021 року  ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до 
ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - приватний нотаріус Мукачівського міського нотаріального округу Закарпатської області Машіка О. М., про визнання недійсним договору дарування.
2. На обґрунтування позову зазначала, що вона була власником 4/6 частки квартири АДРЕСА_1 . 
3. У серпні 2020 року вона стала помічати, що з її квартири почали пропадати особисті документи, у зв`язку із чим вона звернулася до поліції, що підтверджується талоном-повідомленням єдиного обліку № 9167 від 17 серпня 2020 року про прийняття та реєстрацію заяви (повідомлення) про кримінальне правопорушення.
4. Про все вищезазначене вона розповіла відповідачці, з якою познайомилася влітку 2020 року, після чого остання почала її навідувати та переконувати, що позивачка не повинна проживати одна. 
5. Після отримання дубліката правовстановлюючого документа на свою частку в спірній квартирі, відповідачка заявила, що вона буде доглядати її тому, що позивачка є особою похилого віку та потребує стороннього догляду, на що остання погодилася, оскільки її донька проживає за кордоном, а більше вона нікого не має. 
6. Приблизно на початку вересня 2020 року відповідачка запропонувала їй піти до нотаріуса, щоб офіційно оформити договір довічного утримання. 
7. У нотаріуса ОСОБА_1 дали підписати якість документи, які вже були готові, коли вони прийшли. Вона підписала документи, які надала нотаріус, не прочитавши їх, оскільки має поганий зір та пішла додому, а відповідачка залишилася розраховуватися. 
8. Загалом вона пробула у нотаріуса не більше кількох хвилин.
9. Вказувала, що після того, як ОСОБА_2 вселилася до квартири, остання почала зневажливо ставитися до неї, грубити їй та ображати її. 
10. На початку травня 2021 року відповідачка заявила, що виселить її з квартири, тому що їй треба більше місця, на що позивачка нагадала їй про договір довічного утримання, після чого відповідачка надала їй договір дарування квартири, з якого вона зрозуміла, що подарувала відповідачці свої 4/6 частки квартири. Тоді вона зрозуміла, що відповідач ввела її в оману щодо природи договору, який вони уклали у нотаріуса.
11.  ОСОБА_1 зазначала, що, враховуючи її похилий вік і слабкий зір, вона не розуміла всіх юридичних тонкощів укладення договору та при його підписанні помилилася щодо правової природи правочину і прав та обов`язків, які виникнуть після його укладення між нею та відповідачкою. Через наявність у договорі пункту, який передбачає її право довічно проживати у спірній квартирі, вона вважала, що укладає інший договір, а саме договір довічного утримання. Тому, на її думку, договір дарування не відповідав її внутрішній волі, оскільки вона мала намір укласти саме договір довічного утримання.
12. З огляду на вищезазначене ОСОБА_1 просила суд визнати недійсним договір дарування від 09 вересня 2020 року, укладений між нею та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Мукачівського міського нотаріального округу Закарпатської області Машікою О. М., зареєстрований у реєстрі за № 940.
Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій
13. Рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 17 листопада 2021 року, залишеним без змін постановою Закарпатського апеляційного суду від 12 червня 2025 року, позов ОСОБА_1 задоволено.
Визнано недійсним договір дарування від 09 вересня 2020 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Мукачівського міського нотаріального округу Закарпатської області Машікою О. М., зареєстрований в реєстрі за № 940.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 908,00 грн судового збору.
14. Задовольняючи позов, районний суд, з висновками якого погодився 
й апеляційний суд, мотивував своє рішення тим, що позивачка, укладаючи оспорюваний договір, діяла під впливом помилки щодо правової природи правочину, оскільки ніколи не мала наміру відчужувати та передавати квартиру 
у власність, оскільки проживає в останній та іншого житла не має. 
15. Додатково суди попередніх інстанцій зауважили, що після підписання спірного договору позивачка від особистих речей квартиру не звільняла, залишалася проживати в останній. 
16. Більше того, ОСОБА_1 погоджувалася передати нерухоме майно 
у власність відповідачки виключно за умови довічного утримання, оскільки була особою похилого віку та потребувала сторонньої допомоги, яку, своєю чергою, їй обіцяла відповідачка, а відтак, укладаючи спірний договір, помилялася щодо правової природи правочину, прав та обов`язків, які виникнуть після його укладення.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
17. У липні 2025 року до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду надійшла касаційна скарга представника ОСОБА_3 - адвоката Компанієць Н. Г., на рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 17 листопада 2021 року та постанову Закарпатського апеляційного суду від 12 червня 2025 рокуу вказаній справі.
18. Ухвалою Верховного Суду від 21 липня 2025 рокувідкрито касаційне провадження у справі, витребувано цивільну справу і надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу.
19. Ухвалою Верховного Суду від 11 грудня 2025 року призначено справу до розгляду у складі колегії з п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами. 
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
20. У касаційній скарзі заявник просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволені позову ОСОБА_1 відмовити.
21. Підставою касаційного оскарження заявник вказує неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування судами норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 12 вересня 2018 року в справі № 335/8252/14-ц, від 03 жовтня 2018 року в справі № 759/17065/14-ц, від 27 листопада 2018 року в справі № 905/1227/17, від 19 червня 2019 року в справі № 643/17966/14-ц, від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17, від 04 травня 2020 року в справі № 633/268/17 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
22. Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку про наявність підстав для задоволення позову, оскільки матеріали справи не містять належних та достатніх доказів на підтвердження укладення договору дарування під впливом помилки.
23. Більше того, суди попередніх інстанцій, на переконання заявника касаційної скарги, помилково поклали в обґрунтування своїх рішень продовження проживання позивачки у спірній квартирі, оскільки договором дарування передбачено, що сторони домовилися про встановлення сервітуту щодо житлового приміщення, який полягав в особистому праві дарувальника за договором (позивачки) довічно безоплатно користуватися квартирою відповідно до її цільового призначення.
24. Таким чином, на переконання заявника касаційної скарги, умова договору, яка передбачає право дарувальника надалі користуватися відчуженою квартирою, не свідчить про недійсність договору, оскільки не пов`язана з відсутністю волі дарувальника чи помилки щодо спірного правочину. 
25. Відтак, позивачка не втратила можливості користуватися майном, що чітко узгоджується з її наміром подарувати квартиру.
26. Більше того, судами попередніх інстанцій помилково враховано посилання позивачки на те, що спірна квартира є її єдиним місцем проживання, оскільки відповідно до умов договору відповідачці було подаровано тільки 4/6 частки у праві власності на квартиру, в той час як у володінні та користуванні позивачки залишилось 2/6 квартири, у якій вона була вправі проживати після укладення оспорюваного договору.
27. Все вищезазначене спростовує посилання позивачки щодо того, що вона неправильно розуміла суть договору дарування і її волевиявлення щодо договору не було вільним.
28. З урахуванням того, що позивачкою не було доведено належними та допустимими доказами введення її в оману або помилки щодо обставин, які мають істотне значення для укладення договору, у судів попередніх інстанцій були відсутні правові підстави для задоволення позову останньої.
Відзиви на касаційну скаргу від інших учасників справи до суду не надходили
Фактичні обставини справи, встановлені судами
29. Судами попередніх інстанцій встановлено, що 09 вересня 2020 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Мукачівського міського нотаріального округу Закарпатської області Машікою О. М., зареєстрований в реєстрі за № 940 (Т.1, а.с.8-9).
30. Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 03 липня 2021 року № 264255613, право спільної часткової власності 4/6 частки на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 зареєстровано за 
ОСОБА_2 (Т.1, а.с.32б) 
31. Після укладення договору дарування відповідачкою було переукладено договори розподілу природного газу від 13 січня 2021 року, про надання послуг з поводження з побутовими відходами від 30 березня 2021 року, про постачання електричної енергії від 01 лютого 2021 року (Т.1, а.с.32є-38).
32. Під час розгляду справи судом першої інстанції у судовому засіданні, призначеному на 25 жовтня 2021 року, у якості свідків були допитані ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 .
33. В судовому засіданні свідок ОСОБА_4 показала, що відповідачка цілеспрямовано шукала людину похилого віку, щоб доглядати за нею в обмін на квартиру.
34. Свідок ОСОБА_7 в судовому засіданні показала, що відповідачка погано ставиться до ОСОБА_1 , яка потребує допомоги, позивачка інколи просила її сходити в магазин чи аптеку, а також просила її допомоги повернути квартиру.
35. Свідок ОСОБА_6 в судовому засіданні пояснила, що позивач потребує допомоги, вона розказувала їй, що відповідачка обманом оформила на себе квартиру, бачила як позивачка плакала, бо її виганяють з квартири, кілька разів приїжджала поліція. Про те, що квартира оформлена на відповідачку всі дізналися, коли створювалося об`єднання співвласників багатоквартирного будинку.
36. Відповідачка ОСОБА_2 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (Т.1, а.с.11).
37. Ухвалою Закарпатського апеляційного суду від 30 січня 2023 року залучено до участі у справі ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у якості правонаступника ОСОБА_2 , в якості відповідача.
38. Позивачка ОСОБА_1 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 (Т.1, а.с.181).
39. Відповідно до змісту Інформаційної довідки із Спадкового реєстру (спадкові справи та надані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) №75717633 
від 06 лютого 2024 року після смерті ОСОБА_1 спадкова справа не заводилася (Т.1, а.с.211).
Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
40. Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
41. Положенням частини другої статті 389 ЦПК України встановлено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного 
у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції 
в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою 
статті 411 цього Кодексу.
42. Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).
43. Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи 
у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановленні в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
44. Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволенню.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
45. Суди попередніх інстанцій, задовольняючи позовні вимоги, мотивували свої рішення тим, що після укладення оспорюваного договору дарування 
ОСОБА_1 продовжувала проживати у спірній квартирі, передача квартири фактично не відбулася, що підтверджується пунктом 4 договору дарування, в якому зазначено, що сторони домовилися про те, що обдарована ОСОБА_2 надає право постійного та пожиттєвого проживання в належній їй частці квартири та пожиттєвого користування вищевказаною квартирою ОСОБА_1 , що, своєю чергою, свідчить, що в силу свого похилого віку та за станом здоров`я остання потребувала стороннього догляду та матеріальної допомоги.
46. Відтак, на переконання судів попередніх інстанцій, позивачка, укладаючи оспорюваний договір, діяла під впливом помилки щодо правової природи правочину, прав та обов`язків сторін за останнім, оскільки ніколи не збиралася відчужувати та передавати квартиру у власність, у якій проживає та іншого житла не має, після підписання спірного договору, від особистих речей квартиру не звільняла та залишилася проживати у ній. 
47. Більше того, на переконання судів попередніх інстанцій, позивачка погоджувалася на передачу нерухомого майна у власність відповідача лише за умови довічного утримання, оскільки була особою похилого віку та потребувала сторонньої допомоги (на час вчинення правочину позивачці виповнилося 82 роки), яку їй обіцяла відповідачка, та, укладаючи спірний договір, помилялася щодо правової природи правочину, прав та обов`язків, які виникнуть після його укладення між нею і відповідачем.
48. Матеріали справи, своєю чергою, не містять докази, які б свідчать про наявність у позивачки іншого нерухомого майна (житла), а показаннями свідків підтверджується, що позивач, у зв`язку із похилим віком, потребувала сторонньої допомоги, однак наміру відчужувати квартири не мала .
49. З такими висновками судів попередніх інстанцій погоджується і колегія суддів з огляду на таке.
50. Звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним договору дарування, ОСОБА_1 посилалася на те, що помилилася з правовою природою договору дарування, вважаючи, що укладає договір довічного утримання.
51. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 16 ЦК України).
52. Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
53. Частиною першою статті 229 ЦК України передбачено, що якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.
Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.
54. Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.
55. Комплексний аналіз змісту статей 203, 717 ЦК України дозволяє дійти висновку, що договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. 
56. Договір, який передбачає обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не може вважатися договором дарування, оскільки правовою метою такого договору 
є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання будь-якої зустрічної винагороди.
57. Аналогічні висновки викладені Верховним Судом у змісті постанови 
від 19 травня 2021 року у справі № 718/955/20 (провадження № 61-383св21).
58. Відтак, звертаючись до суду, позивач на підтвердження вимог про визнання правочину недійсним повинен довести на підставі належних і допустимих доказів наявність обставин, які вказують на обман або помилку, зокрема, неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, 
і що ці обставини дійсно мають істотне значення.
59. Такими обставинами, своєю чергою, можуть бути: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність 
у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.
60. Наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.
61. Виключно у разі встановлення вищезазначених обставин норми статей 203, 229 та 717 ЦК України у своїй сукупності вважаються правильно застосованими.
62. Як встановлено судами попередніх інстанцій, 09 вересня 2020 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір дарування квартири 4/6 частки квартири АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Мукачівського міського нотаріального округу Закарпатської області Машікою О. М., зареєстрований в реєстрі за № 940.
63. Суди попередніх інстанцій встановили, що позивачка була особою похилого віку та за станом здоров`я потребувала стороннього догляду й піклування.
64. Також судами встановлено, що спірна квартира є єдиним житлом позивачки, іншого житла вона не має, проживала в ній та продовжувала проживати після укладення спірного договору. У зв`язку з цим суди дійшли висновку про відсутність факту фактичної передачі спірного майна. 
65. З урахуванням наведеного у сукупності суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позову 
ОСОБА_1 та визнання недійсним оспорюваного договору дарування, оскільки під час його укладення мала місце помилка позивачки щодо обставин, які мають істотне значення. Позивачка мала намір укласти договір довічного утримання, за умовами якого відповідачка здійснювала б догляд за нею, що, своєю чергою, свідчить про те, що волевиявлення ОСОБА_1 при укладенні договору дарування не відповідало її внутрішній волі та не було спрямоване на реальне настання правових наслідків, обумовлених таким договором.
66. Більше того, колегія суддів вважає за необхідне зауважити, що умова оспорюваного договору щодо права позивачки на проживання у відчужуваній квартирі, так само як і сам факт її подальшого проживання у цій квартирі, чітко свідчать про наявність обов`язку обдаровуваного вчинити на користь дарувальника дію немайнового характеру. Це, з огляду на положення частини другої статті 717 ЦК України, підтверджує, що договір, укладений між сторонами, за своєю правовою природою не є договором дарування.
67. Колегія суддів вважає неспроможними доводи касаційної скарги про те, що позивачка власноруч підписала оспорюваний договір, а нотаріус, зі свого боку, роз`яснив їй наслідки укладення договору дарування, оскільки сам по собі факт прочитання сторонами тексту договору та роз`яснення нотаріусом останнім його змісту не може бути безумовною підставою для відмови у задоволенні позову про визнання такого договору недійсним.
68. За встановлених у справі, яка є предметом касаційного перегляду, обставин, а саме: похилого віку позивачки, необхідності стороннього догляду з огляду на такий вік, з урахуванням того, що відчужувана квартира є єдиним місцем її проживання, у якому вона продовжувала мешкати після укладення договору, 
а також наявності в умовах договору зобов`язань обдаровуваної щодо збереження за позивачкою права проживання у спірній квартирі, беручи до уваги незначний проміжок часу між укладенням договору (вересень 2020 року) та зверненням до суду з позовом (червень 2021 року), колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про наявність підстав для задоволення позову та, як наслідок, для визнання договору дарування недійсним як такого, що не відповідав внутрішній волі позивачки.
69. Доводи касаційної скарги в частині неврахування судами попередніх інстанцій правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 12 вересня 2018 року в справі № 335/8252/14-ц, від 03 жовтня 2018 року в справі № 759/17065/14-ц, від 27 листопада 2018 року в справі № 905/1227/17, від 19 червня 2019 року в справі № 643/17966/14-ц, від 05 вересня 2019 року 
в справі № 638/2304/17, від 04 травня 2020 року в справі № 633/268/17, на які посилається заявник у касаційній скарзі не можуть бути застосовані у справі, що переглядається, оскільки сформульовані за інших фактичних обставин.
70. Колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення від 09 грудня 1994 року у справі «Руїз Торіха проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення від 27 вересня 2001 року 
у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).
71. Підсумовуючи, доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло б призвести до неправильного вирішення справи та у значній мірі зводяться до переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.
72. Слід зазначити, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження 
№ 14-446цс18)).
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
73. Згідно із пунктами 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.
74. Згідно статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено 
з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
75. Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.
Керуючись статтями 141, 400, 409, 410, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
1. Касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - адвоката Компанієць Наталі Григорівни, залишити без задоволення.
2. Рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області 
від 17 листопада 2021 року та постанову Закарпатського апеляційного суду від 12 червня 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий   Судді:	Є. В. Синельников    О. М. Осіян   Н. Ю. Сакара   О. В. Ступак   В. В. Шипович