КИЇВСЬКИЙ  АПЕЛЯЦІЙНИЙ  СУД

Справа № 760/12535/24                                                                        Головуючий у суді І інстанції Зотько Т.А.
Провадження № 22-ц/824/16231/2025                                                    Доповідач у суді ІІ інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И
03 грудня 2025 року                                                  м. Київ 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Голуб С.А.,
суддів: Писаної Т.О., Таргоній Д.О.,
за участю секретаря судового засідання - Гаврилко Д.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 28 липня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - Голосіївський відділ державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів,
 
в с т а н о в и в:
 
У травні 2024 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому з урахуванням зменшення розміру позовних вимог просила стягнути з відповідача на її користь пеню за прострочення сплати аліментів за період з червня 2023 року по січень 2024 року в сумі 84 850,34 грн та витрати на правову допомогу в сумі 9 000 грн.
Позовні вимоги обґрунтувала тим, що відповідач, який на підставі судового наказу Деснянськогорайонного суду м. Києва від 29 червня 2023 року зобов`язаний щомісячно сплачувати їй аліменти у частці від свого доходу (заробітку) на дітей, виконує це зобов`язання нерегулярно, чим допустив виникнення заборгованості, про що свідчать розрахунок заборгованості зі сплати аліментів від 13 березня 2025 року, складений державним виконавцем Голосіївського ВДВС у м. Києві ЦМУ МЮ (м. Київ) Процем В.С. у виконавчому провадженні № НОМЕР_1, тому відповідно до вимог статті 196 СК України вона має право на отримання неустойки (пені), розмір якої за її розрахунком за вказаний період складає 84 850,34 грн.
Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 28 липня 2025 рокупозов задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 пеню за прострочення сплати аліментів за період з червня 2023 року по січень 2024 року у розмірі 82 146,65 грн та витрати на правову допомогу у розмірі 5 025,12 грн.
В задоволенні інших вимог позову відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 1 211,20 грн.
Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати з мотивів неповного з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, неправильного застосування норм матеріального й порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.
В обґрунтування своїх доводів зазначив, що позовна заява ОСОБА_2 містила недоліки, на які звертав увагу відповідач, проте суд прийняв її до розгляду та відкрив провадження у справі.
Суд не звернув уваги на те, що внаслідок невірно зазначеної адреси проживання відповідач не був обізнаний про існування судового наказу про стягнення з нього аліментів та відкритого виконавчого провадження.
На виконання ухвали Деснянського районного суду м. Києва від 25 липня 2024 року у справі № 754/8519/23 у виконавчому провадженні № НОМЕР_1 05 серпня 2024 року державним виконавцем було складено розрахунок заборгованості зі сплати аліментів, відповідно до якого боржником ОСОБА_1 розмір заборгованість зі сплати аліментів становив мінус 380 799,36 грн.
Вказане свідчить про перевищення суми аліментів, яка підлягала до сплати на дітей, а не про наявність заборгованості, як зазначено позивачкою.
Незважаючи на викладене, суд першої інстанції на підставі розрахунку заборгованості зі сплати аліментів станом на 13 березня 2025 року встановив, що за період з червня 2023 року по грудень 2023 року заборгованість ОСОБА_1 зі сплати аліментів складала 85 988,73 грн.
Тобто судом враховано період з моменту звернення ОСОБА_2 до суду і до моменту пред`явлення судового наказу на примусове виконання до виконавчої служби.
При цьому, в розпорядження суду було надано належним чином завірену копію матеріалів виконавчого провадження № НОМЕР_1, в яких наявна заява боржника ОСОБА_1 про те, що адреса реєстрації його місця проживання є невірною, а також наявна постанова державного виконавця про зміну адреси боржника, заява боржника про зупинення виконавчого провадження на період апеляційного розгляду справи. 
Отже, на думку сторони відповідача, саме матеріали цього виконавчого провадження і є доказом його необізнаності про обов`язок зі сплати аліментів.
При ухваленні рішення суд не врахував, що пеня стягується лише за наявності вини платника аліментів, однак у поведінці відповідача, який з моменту розлучення приймав активну участь в утриманні дітей на протязі майже 10 років, з урахуванням обставин щодо його необізнаності про судову справу про стягнення з нього аліментів, не вбачається свідомого та навмисного умислу стосовно ухилення від сплати аліментів.
Звертає увагу, що з часу набрання судового наказу від 29 червня 2023 року у справі № 754/8519/23 законної сили позивачка не вчиняла жодних заходів з виконання судового рішення про стягнення аліментів до грудня 2023 року.
Таким чином, відсутні підстави для нарахування пені за прострочення сплати аліментних платежів за період з червня 2023 року по грудень 2023 року включно, оскільки у відповідача відсутня вина у виникненні заборгованості, а також відсутній умисел на ухилення від сплати заборгованості за аліментами. 
На переконання відповідача, ним спростовано презумпцію вини платника аліментів за вказаний період, у зв`язку з чим відсутні підстави для задоволення вимоги про відшкодування витрат на правову допомогу через безпідставність позовних вимог.
На апеляційну скаргу від позивачки надійшов відзив, у якому вона просить залишити вказану апеляційну скаргу відповідача без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Доводи відповідача з приводу відсутності заборгованості по сплаті аліментів, оскільки боржником сплачена сума боргу і є переплата по аліментах, позивачка вважає необґрунтованими з урахуванням того, що судовий наказ Деснянського районного суду м. Києва від 29 червня 2023 року про стягнення аліментів на утримання двох дітей був предметом судового розгляду судом апеляційної інстанції і станом на день ухвалення судом першої інстанції рішення у справі № 760/1253/24 він не був чинним.
Посилання скаржника щодо переплати по аліментах є безпідставними, адже станом на квітень 2024 року  ОСОБА_1 була нарахована державним виконавцем заборгованість зі сплати аліментів, яка ним добровільно сплачена, про що він сам вказав у поданій заяві державному виконавцю. Після того, як було сплачено всю заборгованість по аліментам, відповідач звернувся до суду зі скаргою на дії державного виконавця щодо нарахування йому сплати аліментів як ФОП у відповідності до вимог статті 196 СК України. 
Наголошує на тому, що саме дії відповідача призвели до виникнення заборгованості по аліментах і, як наслідок, нарахування пені за прострочення їх сплати. Так, будучи обізнаним із судовим наказом про стягнення аліментів на дітей (справа № 754/8519/23),  ОСОБА_1  вдався до дій, які були спрямовані на скасування судового наказу за нововиявленими обставинами, оскаржував рішення суду в апеляційному порядку, замість того, щоб спрямовувати свої дії на сплату аліментів. 
Лише після того, як апеляційним судом була залишена його апеляційна скарга без задоволення, а судовий наказ від 29 червня 2023 року - без змін, відповідач почав сплачувати аліменти. Отже, заборгованість по аліментах з червня 2023 року по грудень 2023 року виникала виключно через бездіяльність відповідача, а не через дії ОСОБА_2 . Саме тому заборгованість зі сплати аліментів державним виконавцем була нарахована за період з червня 2023 року по грудень 2023 року правомірно, оскільки у цей період сплата аліментів не відбувалась взагалі, а отже і правомірно нарахована пеня за прострочення сплати аліментів за цей же період.
В судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник відповідача - адвокат Вовченко С.М. підтримала аргументи апеляційної скарги, просила її задовольнити.
Позивачка та її представник - адвокат Мельник А.І. заперечували проти доводів апеляційної скарги, просили залишити її без задоволення.
Третя особа явку свого уповноваженого представника в судове засідання не забезпечила, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, причини неявки до суду не повідомляла, тому колегія суддів дійшла висновку, що неявка органу ДВС відповідно до вимог частини другої статті 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду апеляційної скарги.
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення учасників процесу в судовому засіданні, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також заперечень відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що сторони є батьками неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
29 червня 2023 року Деснянським районним судом м. Києва за заявою  ОСОБА_2 видано судовий наказ у справі № 754/8519/23 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання дітей: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/3 частини з усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, починаючи з 23 червня 2023 року і до досягнення старшим сином повноліття.
08 грудня 2023 року головним державним виконавцем Голосіївського ВДВС у м. Києві ЦМУ МЮ (м. Київ) Процем В.С. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_1 з примусового виконання вказаного судового наказу.
Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 25 липня 2024 року у справі № 754/8519/23 за скаргою ОСОБА_1 визнано неправомірними дії державного виконавця Проца В.С. щодо визначення розміру доходу боржника за період червень 2023 року - березень 2024 року та здійснення розрахунку заборгованості зі сплати аліментів у виконавчому провадженні № НОМЕР_1 та зобов`язано державного виконавця здійснити новий розрахунок заборгованості зі сплати аліментів у виконавчому провадженні № НОМЕР_1, обчислюючи розмір доходу з підприємницької діяльності за період червень 2023 - березень 2024 року, виходячи із середнього заробітку по місту Києву, з урахуванням вимог частини другої статті 195 СК України.
Відповідно розрахунку заборгованості зі сплати аліментів станом на 13 березня 2025 року, складеного державним виконавцем Процем В.С. на виконання ухвали суду, за період з червня 2023 року по грудень 2023 року включно заборгованість ОСОБА_1 зі сплати аліментів на користь ОСОБА_2 на утримання дітей складала 85 988,73 грн.
Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач, будучи достовірно обізнаним про існування судового рішення про стягнення з нього на користь позивачки аліментів на  дітей, ці періодичні платежі не сплачував і доказів того, що існуюча заборгованість виникла з незалежних від нього причин, не здобуто, а тому відповідачем не спростовано того факту, що заборгованість по аліментам виникла саме з його вини, у зв`язку з чим позивачка набула права на стягнення неустойки (пені).
Колегія суддів погоджується із такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.
Обов`язок батьків щодо утримання своїх дітей є одним з головних конституційних обов`язків (частина друга статті 51 Конституції України) і закріплюється в сімейному законодавстві, зокрема статтею 180 СК України на батьків покладено обов`язок по утриманню дитини до досягнення нею повноліття.
Зазначений висновок підтверджується і наявністю відповідальності за ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків, як передбачено у частині четвертій статті 155 СК України.
Абзацом першим частини першої статті 196 СК України встановлено, що у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості.
Неустойка (пеня) - це спосіб забезпечення виконання зобов`язання. Її завдання - сприяти належному виконанню зобов`язання, стимулювати боржника до належної поведінки. Однак таку функцію неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Це додаткові втрати боржника, майнове покарання його за невиконання або невчасне виконання обов`язку сплатити аліменти.
Стягнення неустойки є санкцією за ухилення від сплати аліментів.
Ухиленням від сплати аліментів слід вважати дії або бездіяльність винної особи, спрямовані на невиконання рішення суду про стягнення з неї на користь стягувача визначеної суми аліментів. Вони можуть виразитись як у прямій відмові від сплати встановлених судом аліментів, так і в інших діях (бездіяльності), які фактично унеможливлюють виконання вказаного обов`язку (приховуванні заробітку (доходу), що підлягає обліку при відрахуванні аліментів, зміні місця роботи чи місця проживання з неподанням відповідної заяви про необхідність стягування аліментів тощо).
Тлумачення статті 196 СК України свідчить про те, що відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи.
На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин. Перелік причин з яких утворилась заборгованість не з вини платника аліментів не є вичерпним і може встановлюватись судом у кожному випадку окремо на підставі поданих доказів.
У СК України не передбачено випадки, коли вина платника аліментів виключається. Очевидно, що в такому разі підлягають застосуванню норми цивільного законодавства. Якщо платник аліментів доведе, що вжив всіх залежних від нього заходів щодо належного виконання зобов`язання, то платник аліментів є невинуватим у виникненні заборгованості, і підстави стягувати неустойку (пеню) відсутні. Саме на платника аліментів покладено обов`язок доводити відсутність своєї вини в несплаті (неповній сплаті) аліментів.
Отже, для застосування зазначеної вище санкції до платника аліментів необхідні такі умови: існування заборгованості зі сплати аліментів, встановлених рішенням суду або за домовленістю між батьками згідно з частиною першою статті 189 СК України; наявність винних дій особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти, що призвели до виникнення заборгованості.
Відповідно до положень статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язку вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).
Посилаючись на те, що він не знав про видачу судового наказу про стягнення аліментів, відповідач не надав суду доказів на доведення вказаної обставини. Разом із тим, позивачка, спростовуючи доводи апеляційної скарги, зазначала, що відповідач звертався до суду із заявою про перегляд судового наказу за нововиявленими обставинами.
Як вбачається із відомостей, які містяться у відкритому доступі в Єдиному державному реєстрі судових рішень, ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 25 жовтня 2023 року було відкрито провадження за заявою ОСОБА_1 про перегляд за нововиявленими обставинами судового наказу від 29 червня 2023 року у справі № 754/8519/23.
Отже, вже станом на жовтень 2023 року відповідачу було достеменно відомо про існування покладеного на нього обов`язку щомісячно сплачувати аліменти на дітей, проте ці обставини відповідач у своїй апеляційній скарзі не вказував.
Тобто та обставина, що у виконавчому провадженні була зазначена адреса відповідача з помилкою в номері будинку, не вплинула на обізнаність відповідача знати про існування свого обов`язку сплачувати аліменти на користь позивачки.
Колегія суддів звертає увагу на те, що відповідач зобов`язаний сплачувати аліменти, що свідчить про наявність презумпції вини платника аліментів у виникненні заборгованості з їх сплати та є підставою для застосування до відповідача відповідальності, передбаченої частиною першою статті 196 СК України. 
Таким чином посилання апеляційної скарги на те, що вини відповідача у несвоєчасній сплаті аліментів немає не заслуговують на увагу як необґрунтовані.
Обов`язок доведення відсутності вини у виникненні заборгованості зі сплати аліментів покладається саме на боржника і останнім не спростовано презумпцію вини платника у несплаті аліментів за спірний період.
Враховуючи встановлені фактичні обставини у справі, від яких залежить правильне вирішення спору, та наведені вище норми матеріального права, колегія суддів дійшла висновку, що вина відповідача у простроченні сплати аліментів об`єктивно наявна та вбачається з матеріалів справи, оскільки останній знав про існування, як судового рішення про стягнення з нього на користь позивачки аліментів на утримання дітей, так і виконавчого провадження з приводу стягнення з нього аліментів, однак не вжив заходів щодо виконання свого батьківського обов`язку з утримання неповнолітніх дітей і своєчасно не здійснював платежі в рахунок погашення боргу по аліментам.
Суд першої інстанції, перевіривши розрахунки позивачки, а також матеріали справи дійшов вірного висновку про те, що пеня за період з червня 2023 року по січень 2024 року розрахована позивачкою неправильно, а фактично становить 82 146,65 грн.
Із матеріалів справи вбачається, що протягом всього спірного періоду з червня 2023 року по січень 2024 року відповідач взагалі не здійснював сплату аліментів на користь позивачки, внаслідок чого утворилася сума боргу по щомісячним платежам. Заборгованість за вказані місяці була погашена боржником 19 січня 2024 року.
Отже, врахувавши, що з вини відповідача, який був зобов`язаний щомісячно сплачувати позивачці аліменти на дітей за судовим наказом та допустив невиправдану бездіяльність при виконанні зазначеного батьківського обов`язку, виникла заборгованість по сплаті аліментів, яка ним була погашена у січні 2024 року, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для стягнення із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 неустойки (пені), передбаченої статтею 196 СК України, за період з червня 2023 року по січень 2024 року у розмірі 82 146,65 грн, яка нарахована на підставі розрахунку заборгованості, проведеного державним станом на 13 березня 2025 року.
Відповідач, як платник аліментів на підставі частини другої статті 196 СК України не порушував питання про зменшення розміру неустойки з урахуванням його матеріального та сімейного стану і не оспорював розрахунок заборгованості зі сплати аліментів від 13 березня 2025 року, складений державним виконавцем на виконання відповідної ухвали суду.
Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині оскаржуваного судового рішення, а зводяться до незгоди відповідача з висновками щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки суду першої інстанції.
Порушень норм матеріального або процесуального права, які могли б призвести до скасування рішення суду першої інстанції, судом апеляційної інстанції не встановлено.
Водночас суд апеляційної інстанції враховує, що, як неодноразово відзначав Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (§§ 29-30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «Ruiz Torija v. Spain», заява № 18390/91).
Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Hirvisaari v. Finland», заява № 49684/99).
У контексті вказаної практики колегія суддів вважає вищенаведене обґрунтування цієї постанови достатнім, а висновки суду першої інстанції по суті спору визнає більш логічно обґрунтованими та послідовними, аніж аргументи апеляційної скарги відповідача.
Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких обставин апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно залишити без задоволення, а рішення Деснянського районного суду м. Києва від 28 липня 2025 рокуу даній справі - без змін.
У такому разі розподіл судових витрат відповідача, понесених у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції, не проводиться згідно зі статтями 141, 382 ЦПК України.
З огляду на положення частини третьої статті 389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, касаційному оскарженню не підлягають, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.
Керуючись статтями 367 - 369, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд
 
п о с т а н о в и в:
 
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 28 липня 2025 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.
 
Головуючий                                                                         С.А. Голуб

Судді:                                                                                   Т.О. Писана

Д.О. Таргоній