П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 120/16317/25 
Головуючий суддя 1-ої інстанції - Свентух Віталій Михайлович 
Суддя-доповідач - Курко О. П. 
09 лютого 2026 року 
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді: Курка О. П. 
суддів: Ватаманюка Р.В.  Боровицького О. А. , 

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 09 січня 2026 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Третього відділу державної виконавчої служби у місті Вінниці Хмельницького міжрегіонального управління Міністерства юстиції України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача - ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправною та скасування постанови, 
В С Т А Н О В И В :
до Вінницького окружного адміністративного суду надійшли матеріали справи за позовом представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Чайки Романа Олеговича до Третього відділу державної виконавчої служби у місті Вінниці Хмельницького міжрегіонального управління Міністерства юстиції України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача - ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправною та скасування постанови.
Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 09 січня 2026 року у задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, у якій просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.
В обґрунтування апеляційної скарги апелянт послався на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права, що, на його думку, призвело до неправильного вирішення спору.
Апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, у відповідності до вимог п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України. 
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 13 вересня 2025 року ІНФОРМАЦІЯ_1 винесено постанову про накладення адміністративного стягнення №7726, якою ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 3 статті 210-1 КУпАП та притягнено до адміністративної відповідальності у вигляді накладення штрафу в сумі 17000 грн.
У зазначені постанові також вказано, що у разі несплати штрафу особою протягом 30 днів з дня набрання законної сили постановою, постанову про накладення штрафу у терміни визначені статтею 303 КУпАП надіслати для примусового виконання до органів державної виконавчої служби та відповідно до ч. 2 ст. 308 КУпАП стягнути з правопорушника подвійний розмір штрафу у сумі 34000,00 грн. Постанова може бути оскаржена протягом 10 днів від дня її винесення у вищому за статусом органі (вищої за статусом посадової особи або в районному (міському) суді в порядку, передбаченому статтями 288-289 КУпАП. Постанова підлягає виконанню з моменту її винесення в порядку ч. 1 ст. 299 КУпАП. У разі оскарження, постанова набирає законної сили після закінчення строку на її оскарження в порядку ч. 1 ст. 291 КУпАП. Дата набрання чинності постанови: 24 вересня 2025 року. Строк пред`явлення до примусового виконання 3 місяці.
Не погодившись з вказаною постановою, позивач звернувся до суду з позовом про її скасування.
Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 04.11.2025 у справі №127/29984/25 у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_2 про визнання постанови протиправною та скасування постанови про накладення адміністративного стягнення відмовлено.
12.11.2025 року постановою старшого державного виконавця Третього відділу державної виконавчої служби у місті Вінниці Хмельницького міжрегіонального управління Міністерства юстиції України Гаврилюк Юлією Костянтинівною відкрито виконавче провадження №79564516 щодо виконання постанови №7726 від 13.09.2025 року.
Вважаючи зазначену постанову протиправною, позивач зазначає, що станом на момент надходження виконавчого документа до органу державної виконавчої служби 11.11.2025 року та на день відкриття виконавчого провадження 12.11.2025 року постанова ІНФОРМАЦІЯ_2 №7726 від 13.09.2025 року не набула законної сили, оскільки рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 04.11.2025 року у справі №127/29984/25 на зазначені дати ще не набрало законної сили, а граничний строк для його апеляційного оскарження спливав 14.11.2025 року, у зв`язку з чим така постанова не могла бути пред`явлена до примусового виконання, що й зумовило звернення позивача до суду з цим адміністративним позовом.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів враховує наступне.
Згідно із статтею 1 Закону України "Про виконавче провадження" від 02.06.2016 року №1404-VIII (далі - Закон №1404-VII) виконавче провадження є завершальною стадією судового провадження і примусового виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) та визначено як сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Відповідно до пункту 6 частини 1 статті 3 Закону №1404-VIII примусовому виконанню підлягають рішення на підставі виконавчих документів, зокрема постанов органів (посадових осіб), уповноважених розглядати справи про адміністративні правопорушення у випадках, передбачених законом.
Частиною 1 статті 4 Закону № 1404-VІІІ встановлено вимоги до виконавчого документа, а саме визначено, що у виконавчому документі зазначаються: 1) назва і дата видачі документа, найменування органу, прізвище, ім`я, по батькові та посада посадової особи, яка його видала; 2) дата прийняття і номер рішення, згідно з яким видано документ; 3) повне найменування (для юридичних осіб) або прізвище, ім`я та, за наявності, по батькові (для фізичних осіб) стягувача та боржника, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або адреса місця проживання чи перебування (для фізичних осіб), дата народження боржника - фізичної особи; 4) ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань стягувача та боржника (для юридичних осіб - за наявності); реєстраційний номер облікової картки платника податків або серія та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання в установленому порядку відмовилися від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку в паспорті) боржника (для фізичних осіб - платників податків); 5) резолютивна частина рішення, що передбачає заходи примусового виконання рішень; 6) дата набрання рішенням законної сили (крім рішень, що підлягають негайному виконанню); 7) строк пред`явлення рішення до виконання.
Відповідно до частин 1, 2 статті 12 Закону №1404-VIII виконавчі документи можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох років, крім посвідчень комісій по трудових спорах та виконавчих документів, за якими стягувачем є держава або державний орган, які можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох місяців.
Строки, зазначені в частині першій цієї статті, встановлюються для виконання рішення з наступного дня після набрання ним законної сили чи закінчення строку, встановленого в разі відстрочки чи розстрочки виконання рішення, а якщо рішення підлягає негайному виконанню - з наступного дня після його прийняття.
Частиною 1 статті 13 Закону №1404-VIII передбачено, що під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.
Частина перша статті 18 Закону №1404-VIII передбачає, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Положеннями пункту 1 частини другої цієї ж статті Закону № 1404-VIII визначено, що виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 26 Закону № 1404-VIII виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, за заявою стягувача про примусове виконання рішення.
Отже, з вищезазначеного суд робить висновок, що постанова ІНФОРМАЦІЯ_2 №7726 від 13.09.2025 року є виконавчим документом відповідно до частини 1 статті 3 Закону № 1404-VIII.
Стаття 26 Закону №1404-VIII визначає, що виконавець розпочинає процедуру примусового виконання на підставі виконавчого документу, передбаченого статтею 3 цього Закону, за наявності підстав, що передбачені частиною першою цієї статті.
Згідно із частиною 5 статті 26 Закону №1404-VIII виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей. 
У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.
Проаналізувавши наведені вище нормативно-правові приписи, суд першої інстанції правильно зазначив, що державний виконавець у визначений частиною 5 статті 26 Закону №1404-VIII строк приймає до примусового виконання виконавчий документ (відкриває виконавче провадження), який набрав законної сили.
При цьому, обов`язку перевірки державним виконавцем відомостей про набрання виконавчим документом законної сили Закон № 1404-VIII не містить.
Разом з тим, постанова №7726 від 13.09.2025 року за своїм змістом відповідає пункту 6 частини 1 статті 3 та частині 1 статті 4 Закону №1404-VIII, у зв`язку із чим підлягає примусовому виконанню в порядку встановленому Законом України "Про виконавче провадження".
Учасники виконавчого провадження (стягувач, боржник, державний виконавець) наділені сукупністю прав та обов`язків, які реалізують у визначеній законом послідовності. Спільною вимогою законодавця до учасників виконавчого провадження є обов`язок сумлінного використання усього обсягу прав з метою забезпечення своєчасного та в повному обсязі вчинення виконавчих дій (частина 8 статті 19 Закону №1404-VIII).
Учасники виконавчого провадження не є рівноправними суб`єктами правовідносин. Перш за все, вказане обумовлене правовим статусом державного виконавця, як суб`єкта, що реалізує в таких правовідносинах владні управлінські функції по відношенню до двох інших учасників (стягувача та боржника).
Правовим наслідком реалізації владних управлінських функції державного виконавця є його рішення, якій приймаються у формі постанов. Такі рішення (постанови) державного виконавця є індивідуальними актами права, оскільки головним чином стосуються прав та обов`язків двох інших суб`єктів стягувача та боржника.
Аналіз Закону №1404-VIII (в частині спірних правовідносин) дає підстави дійти висновку, що відкриттю виконавчого провадження передують три стадії:
- звернення стягувача із заявою про примусове виконання рішення;
- перевірка державним виконавцем поданого виконавчого документу щодо наявності підстави для повернення стягувачу без прийняття до виконання;
- прийняття рішення про відкриття виконавчого провадження.
Звернення стягувача із заявою про примусове виконання, є втіленням принципу диспозитивності у виконавчому провадженні (пункт 6 частини 1 статті 2 Закону №1404-VIII), оскільки пов`язується виключно із правом стягувача на примусове виконання рішення.
Для відкриття виконавчого провадження стягувач пов`язаний обов`язками дотримання (1) вимог до форми та змісту виконавчого документа, (2) вимог щодо форми та змісту заяви про примусове виконання, (3) порядку звернення із такою заявою до державного виконавця та (4) строків пред`явлення виконавчого документу до виконання.
На другому етапі, державний виконавець перевіряє виконавчий документ щодо наявності правових підстав для прийняття рішення про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання. (частина 4 статті 4 Закону № 1404-VIII).
За умов відсутності підстав для повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання, державний виконавець, не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа, виносить постанову про відкриття виконавчого провадження.
Верховний Суд у постанові від 06.05.2020 року у справі №815/6844/17 зазначив, що органи державної виконавчої служби і приватні виконавці у силу Закону України "Про виконавче провадження" не наділені повноваженнями перевірки факту оскарження відповідної постанови (виконавчого документу) в судовому порядку, перевірки правильності заповнення найменувань сторін виконавчого провадження тощо. Отримавши виконавчий документ, державний виконавець обтяжений обов`язком винести постанову про відкриття виконавчого провадження не пізніше наступного дня.
Таким чином, на переконання суду, державний виконавець за умов відсутності підстав для повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання, "має своїм обов`язком" винести постанову про відкриття виконавчого провадження.
Водночас, суд зауважує, що при вирішенні питання про відкриття виконавчого провадження державний виконавець керується лише тими документами, які надаються йому згідно із законом (заява стягувача про примусове виконання рішення та виконавчий документ) і не має обов`язку та повноважень вчиняти додаткові дії, не передбачені законом, до відкриття виконавчого провадження, зокрема, чи була оскаржена порушником постанова про накладення адміністративного стягнення у передбаченому порядку, а в разі залишення скарги без задоволення чи повідомлено порушника про такий результат.
Разом з тим, відповідно до пункту 5 частини 1 статті 39 Закону № 1404-VIII обов`язковою підставою для закінчення виконавчого провадження є скасування або визнання нечинним рішення, на підставі якого виданий виконавчий документ, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню.
При цьому, в силу вимог частини 7 статті 27 Закону №1404-VIII у разі закінчення виконавчого провадження у зв`язку із скасуванням рішення, що підлягало виконанню, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, виконавчий збір не стягується, а стягнутий виконавчий збір підлягає поверненню.
Тобто законом урегульовано порядок вчинення дій та прийняття рішень державним виконавцем, якщо після відкриття виконавчого провадження буде встановлено факт втрати чинності відповідним виконавчим документом або його скасування.
З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку, що державний виконавець при відкритті виконавчого провадження діяв у межах повноважень, передбачених законом, та не порушив права і законні інтереси боржника.
Факт оскарження постанови або строк апеляційного оскарження не є перешкодою для відкриття виконавчого провадження, оскільки Закон України "Про виконавче провадження" не покладає на виконавця обов`язку перевіряти ці обставини до моменту прийняття рішення про відкриття виконавчого провадження.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що державний виконавець при винесенні постанови про відкриття виконавчого провадження діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені чинним законодавством, у той час як представником позивача не доведено наявності обставин протиправності прийнятого відповідачем рішення.
Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду першої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.  
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
У Х В А Л И В :
апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 09 січня 2026 року - без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її ухвалення та оскарженню не підлягає. 

Головуючий	 		Курко О. П.	
 	 	 	 	
Судді	 	  	Ватаманюк Р.В.    Боровицький О. А.