ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
05 лютого 2026 року справа №200/4557/25 

м. Дніпро

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Гаврищук Т.Г., суддів: Блохіна А.А., Сіваченка І.В., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 01 вересня 2025 р. у справі № 200/4557/25 (головуючий І інстанції Шинкарьова І.В.) за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,-

УСТАНОВИВ:

Позивач звернулась до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області, в якому просила:
- визнати протиправним та скасувати рішення відповідача про відмову позивачу у призначенні пенсії № 056950001087 від 01.04.2025;
- зобов`язати відповідача призначити пенсію позивачу відповідно до п.«б» ст.13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» з 24.03.2025, зарахувавши до страхового стажу періоди роботи з 05.02.1991 по 15.05.1991, з 26.05.1994 по 31.12.1998, з 01.05.2002 по 25.01.2003 та з 01.09.2014 по 01.09.2015.
Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 01 вересня 2025 року позов задоволено частково.
Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області № 056950001087 від 01.04.025 про відмову в призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком на пільгових умовах.
Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у Волинській області зарахувати до страхового стажу періоди роботи ОСОБА_1 з 05.02.1991 по 15.05.1991, з 26.05.1994 по 31.12.1998, з 01.05.2002 по 25.01.2003 та з 01.09.2014 по 01.09.2015.
Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у Волинській області повторно розглянути заяву позивача від 24.03.2025 про призначення ОСОБА_1 пенсію за віком на пільгових умовах за Списком № 2 на підставі п. «б» ст. 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» в редакції, яка діяла до ухвалення Закону України від 02.03.2015 № 213-VІІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення».
Не погодившись з таким рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, посилаючись на порушення норм матеріального права, просив рішення місцевого суду скасувати та прийняти нове, яким відмовити у задоволені позовних вимог.
В обґрунтування зазначено, що до страхового стажу не зараховано:
- періоди роботи та отримання допомоги по безробіттю згідно з трудовою книжкою НОМЕР_1 від 25.05.1994, оскільки дата народження особи на титульній сторінці документа дописана іншим чорнилом;
- періоди роботи згідно з трудовою книжкою колгоспника НОМЕР_2 від 05.02.1991, оскільки відсутня інформація про встановлені/вироблені вихододні у колгоспі.
До пільгового стажу позивача зараховано періоди згідно з індивідуальними відомостями про застраховану особу форми ОК-5 від 24.03.2025. Інших документів про пільговий стаж не долучено.
Рішення Конституційного Суду України від 23 січня 2020 року № 1-р/2020, яке покладено в основу обґрунтувань позовних вимог, не відновлює дію Закону України №1788 і не змінює правове регулювання спірних у цій справі правовідносин.
Справа розглянута у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами відповідно до ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).
Суд, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, здійснюючи апеляційний перегляд у межах доводів та вимог апеляційної скарги, відповідно до частини 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України, встановив наступне.
Позивач – ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 24.03.2025 (зареєстроване за №2652) звернулася з заявою про призначення пенсії відповідно до п. «б» ст.13 Закону України «Про пенсійне забезпечення».
01.04.025 відповідачем було прийнято рішення № 056950001087 про відмову позивачу в призначенні пенсії за віком на пільгових умовах. Рішення відповідача від 01.04.025 №056950001087 про відмову в призначенні пенсії мотивоване тим, що вік позивача становить 52 роки, при необхідних 55 років, страховий стаж 18 років 3 місяці 15 днів при необхідних 25 років, пільговий стаж роботи за Списком № 2 становить 6 років 17 днів, при необхідних 10 років. Відсутнє право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах відповідно до п. 2 ч.2 ст. 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
Також вказано, що періоди роботи та отримання допомоги по безробіттю згідно з трудовою книжкою НОМЕР_1 від 25.05.1994, оскільки дата народження особи на титульній сторінці документа дописана іншим чорнилом; згідно з трудовою книжкою колгоспника НОМЕР_2 від 05.02.1991, оскільки відсутня інформація про встановлені/вироблені вихододні у колгоспі. До пільгового стажу зараховано періоди згідно з індивідуальними відомостями про застраховану особу форми ОК-5 від 24.03.2025. Інших документів про пільговий стаж не долучено.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.
03.10.2017 прийнято Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» (Закон №2148-VIII), що доповнив Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (Закон №1058-ІV) розділом XIV-1, який містить пункт 2 частини 2 статті 114 такого змісту: «На пільгових умовах пенсія за віком призначається працівникам, зайнятим повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженим Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, - після досягнення 55 років і за наявності страхового стажу не менше 30 років у чоловіків, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах, і не менше 25 років у жінок, з них не менше 10 років на зазначених роботах.»
Відповідно до статті 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення» (Закон №1788-ХІІ) право на пенсію за віком мають чоловіки - після досягнення 60 років і при стажі роботи не менше 25 років, жінки - після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 20 років.
Згідно з пунктом "б" статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» у редакції, чинній до внесення змін Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» (Закон №213-VІІІ), на пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи працівники, зайняті повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці, - за списком № 2виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць - після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 30 років у чоловіків, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах, і не менше 25 років у жінок, з них не менше 10 років на зазначених роботах.
Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення», який набрав чинності з 01.04.2015, збільшено раніше встановлений пунктом "б" статті 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення" вік набуття права на пенсію на пільгових умовах, зокрема, жінкам з 50 років до 55 років.
Разом з тим, відповідно до пункту 1 резолютивної частини рішення Конституційного Суду України №1-р/2020 від 23.01.2020 визнані такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), стаття 13, частина друга статті 14, пункти "б" - "г" статті 54 Закону №1788-ХІІ зі змінами, внесеними Законом №213-VIII.
Крім того, згідно з пунктом 3 резолютивної частини зазначеного рішення суду конституційної юрисдикції застосуванню підлягають стаття 13, частина друга статті 14, пункти "б" - "г" статті 54 Закону №1788-XII в редакції до внесення змін Законом №213-VIII для осіб, які працювали до 1 квітня 2015 року на посадах, визначених у вказаних нормах, а саме: на пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи, зокрема, працівники, зайняті повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці, - за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць: чоловіки - після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 25 років, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах; жінки - після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 20 років, з них не менше 10 років на зазначених роботах.
Отже, рішенням №1-р/2020 від 23.01.2020 Конституційний Суд України визнав неконституційними окремі положення Закону №1788-XII, у зв`язку з чим вони втратили чинність з дня ухвалення цього рішення (пункт 2 резолютивної частини). Одночасно Конституційний Суд України встановив, що підлягають застосуванню відповідні норми у редакції до внесення змін Законом №213-VIII.
Таким чином, на час виникнення спірних правовідносин Закон №1788-XII з урахуванням рішення Конституційного Суду України №1-р/2020 від 23.01.2020 встановлював право на пенсію за віком на пільгових умовах за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, для жінок після досягнення 50 років (за наявності стажу роботи та інших умов, визначених в рішенні Конституційного Суду України).
На момент виникнення спірних правовідносин була наявна колізія між нормами Закону №1788-XII з урахуванням рішення Конституційного Суду України №1-р/2020 від 23.01.2020 з одного боку, та Законом №1058-ІV - з іншого, в частині віку набуття права на пенсію на пільгових умовах. Перший із цих законів визначав такий вік у 50 років, тоді як другий - у 55 років.
Оскільки норми названих законів регулюють одне і те ж коло відносин, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03.11.2021 у справі №360/3611/20, справа №560/12743/21 щодо якої є типовою, дійшла висновку, що вони явно суперечать один одному. Таке регулювання порушує вимогу "якості закону", передбачену Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950, та не забезпечує адекватний захист від свавільного втручання публічних органів державної влади у майнові права заявника (пункт 56 рішення Європейського суду з прав людини від 14.10.2010 у справі "Щокін проти України").
Крім того, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19.02.2020 у справі №520/15025/16-а сформувала правовий висновок, згідно з яким у разі існування неоднозначного або множинного тлумачення прав та обов`язків особи в національному законодавстві органи державної влади зобов`язані застосувати підхід, який був би найбільш сприятливим для особи.
Отже, всупереч доводів Головного управління Пенсійного фонду України в Волинській області, у цій справі слід застосувати саме норми Закону №1788-XII з урахуванням рішення Конституційного Суду України №1-р/2020 від 23.01.2020, а не Закону №1058-ІV.
Як встановлено судом, на час звернення до відповідача із заявою про призначення пенсії, позивачка досягла необхідного визначеного пунктом “б” статті 13 Закону України “Про пенсійне забезпечення” віку, мала необхідний страховий та пільговий стаж для призначення пенсії на пільгових умовах за Списком № 2.
Таким чином, вирішуючи питання про призначення пенсії позивачці відповідач не застосував підхід, який був би найбільш сприятливим для останньої, а саме: не врахував висновки, викладені Конституційним Судом України в рішенні від 23 січня 2020 року № 1-р/2020.

Щодо доводів апелянта, що до страхового стажу не зараховано:
- періоди роботи та отримання допомоги по безробіттю згідно з трудовою книжкою НОМЕР_1 від 25.05.1994, оскільки дата народження особи на титульній сторінці документа дописана іншим чорнилом;
- періоди роботи згідно з трудовою книжкою колгоспника НОМЕР_2 від 05.02.1991, оскільки відсутня інформація про встановлені/вироблені вихододні у колгоспі, суд зазначає наступне.
Як вбачається з трудових книжок серії НОМЕР_2 серії НОМЕР_1 позивач працювала:
з 05.02.1991 по 20.05.1994 працювала в колгоспі, що підтверджується трудовою книжкою позивачки № НОМЕР_3 (запис 1-2);
з 26.05.1994 по 20.11.2000 за посадами санітарка прибиральниця, санітарка, молодша медсестра, що підтверджується трудовою книжкою позивачки серії НОМЕР_1 (запис 1-4);
з 11.03.2001 по 18.03.2002, за посадою різноробочою, що підтверджується трудовою книжкою позивачки серії НОМЕР_1 запис (5-6);
з 01.05.2002 по 25.01.2003, допомога по безробіттю, що підтверджується трудовою книжкою позивачки серії НОМЕР_1 (запис 7-8);
з 27.10.2003 по 18.03.2004 за посадою доярка, що підтверджується трудовою книжкою позивачки серії НОМЕР_1 запис (11-12);
з 14.04.2004 по 01.09.2015 працювала за посадою молодша медсестра прибиральниця, що підтверджується трудовою книжкою позивачки серії НОМЕР_1 (запис 13-17);
з 06.09.2016 по 27.12.2016 допомога по безробіттю, що підтверджується трудовою книжкою позивачки серії НОМЕР_1 (запис 18-19);
з 11.01.2017 по 10.05.2017 допомога по безробіттю, що підтверджується трудовою книжкою позивачки серії НОМЕР_1 (запис 20-21);
з 01.06.2018 по 06.06.2018 робота у комунальному підприємстві «Питание» (підтверджується довідкою ОК-5);
з 08.12.2020 по 18.03.2021 допомога по безробіттю, що підтверджується трудовою книжкою позивачки серії НОМЕР_1 (запис 22-23);
з 02.04.2021 по 30.06.2021 допомога по безробіттю, що підтверджується трудовою книжкою позивачки серії НОМЕР_1 (запис 24-25).
Відповідно до розрахунку форми РС-право відповідачем до страхового стажу не зараховано наступні періоди:
з 05.02.1991 по 15.05.1991 працювала в колгоспі;
з 26.05.1994 по 31.12.1998 працювала за посадою санітарка прибиральниця;
з 01.05.2002 по 25.01.2003 допомога по безробіттю;
з 01.09.2014 по 01.09.2015 працювала за посадою молодша медсестра прибиральниця.
Відповідач зазначає, що до страхового стажу не зараховано періоди роботи та отримання допомоги по безробіттю згідно з трудовою книжкою НОМЕР_1 від 25.05.1994, оскільки дата народження особи на титульній сторінці документа дописана іншим чорнилом; згідно з трудовою книжкою колгоспника НОМЕР_2 від 05.02.1991, оскільки відсутня інформація про встановлені/вироблені вихододні у колгоспі.
Проте, щодо заповнення трудової книжки, суб`єктом владних повноважень не враховані положення чинних у відповідний час нормативно-правових актів, зокрема Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, що затверджена наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 року № 58, відповідно до якої заповнення трудової книжки проводиться роботодавцем, а не працівником.
Відповідно до п.2.4 Інструкції №58 визначено, що усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження).
За приписами п.4.1 ч.1 Інструкції №58 записи виконуються акуратно, ручкою кульковою або з пером, чорнилами чорного, синього або фіолетового кольорів, і завіряються печаткою запис про звільнення, а також відомості про нагородження та заохочення.
Згідно з абз. 2 п. 6.1 Інструкції № 58 у разі невірного первинного заповнення трудової книжки або вкладиша до неї, а також псування їх бланків внаслідок недбалого зберігання, вартість зіпсованих бланків сплачується підприємством.
Згідно з пунктом 1.5 Інструкції № 58 питання, пов`язані з порядком ведення трудових книжок, їх зберігання, виготовлення, постачання і обліку, регулюються постановою Кабінету Міністрів України від 27.04.1993 № 301 «Про трудові книжки працівників», цією Інструкцією та іншими актами законодавства.
Відповідно до пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 27.04.1993 № 301 "Про трудові книжки працівників" відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації.
Таким чином, власне недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для робітника, а отже, й не може впливати на його особисті права.
Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом в постанові від 06.02.2018 по справі № 677/277/17 (провадження №К/9901/1298/17).
Суд вважає, що право позивача на встановлені законом гарантії не може бути поставлене в залежність від якості виконання обов`язків працівником, відповідальним за порядок ведення трудової книжки. На особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його трудовій книжці.
Недотримання правил при оформленні трудової книжки та неточність в записах в трудовій книжці не може бути підставою для виключення періодів роботи з трудового стажу позивача в момент призначення пенсії, оскільки працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення та належний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства.
Підставою для призначення пенсії є відповідний стаж роботи, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки.
Суд зазначає, що допис іншим чорнилом на титульній сторінці не є тим недоліком, який може мати наслідком порушення конституційного права позивача на пенсійне забезпечення.
Таким чином, відповідачем неправомірно не зараховано до страхового стажу позивача періоди роботи та отримання допомоги по безробіттю згідно з трудовою книжкою НОМЕР_1 від 25.05.1994.

Щодо відсутності інформація про встановлені/вироблені вихододні у колгоспі у трудовій книжці колгоспника НОМЕР_2 від 05.02.1991, суд вказує, що дана інформація відображена у даній трудовій книжці за сторінці 18-19.
1991 рік: прийнятий колгоспом річний мінімум трудової участі у громадському господарстві – 54, виконання річного мінімуму трудової участі у громадському господарстві – 54;
1992-1994: декретна відпустка, догляд за дитиною до 3-х років.
Тобто, у трудовій книжці колгоспника, виданій на ім`я позивача, наявна інформація щодо виконання позивачем річного мінімуму трудової участі у громадському господарстві за 1991 рік, та підстава невиконання за 1992-1994 роки.
Доказів, які б свідчили про недостовірність записів у трудовій книжці позивача відповідачем до суду не надано, а тому останні безпідставно не взяті до уваги відповідачем при розгляді заяви про призначення пенсії за віком позивачу.
Судом не встановлено, а відповідачем не надано доказів, які свідчать про невиконання позивачем без поважних причин встановленого мінімуму трудової участі в громадському господарстві.
Крім того, відповідач, як суб`єкт владних повноважень не обмежений у праві здійснити запити щодо надання інформації необхідної для призначення / відмови у призначенні пенсії.
Згідно частини третьої статті 44 Закону № 1058-IV органи Пенсійного фонду мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, видані ними для оформлення пенсії, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі та достовірність поданих відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством для визначення права на пенсію. На такі перевірки не поширюється дія положень законодавства про здійснення державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності.
Проте, доказів вчинення відповідачем дій спрямованих на підтвердження достовірності записів в трудовій книжці позивача, які на думку відповідача є недостовірними, до суду відповідачем надано не було.
За даних обставин відповідач фактично переклав відповідальність за належне оформлення документів підприємства на позивача, що є непропорційним заявленій легітимній меті (підтвердження страхового стажу позивача), тому зазначені дії не можна вважати такими, які вчинені обґрунтовано, добросовісно та розсудливо.
Приймаючи до уваги наведене в сукупності, суд дійшов висновку, що рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області № 056950001087 від 01.04.025 про відмову в призначенні ОСОБА_1 пенсії є протиправним та підлягає скасуванню.
На підставі викладеного, апеляційний суд погоджує висновок суду першої інстанції про зобов`язання Головне управління Пенсійного фонду України у Волинській області зарахувати до страхового стажу періоди роботи ОСОБА_1 з 05.02.1991 по 15.05.1991, з 26.05.1994 по 31.12.1998, з 01.05.2002 по 25.01.2003 та з 01.09.2014 по 01.09.2015 та повторно розглянути заяву позивача від 24.03.2025 про призначення ОСОБА_1 пенсію за віком на пільгових умовах за Списком № 2 на підставі п. «б» ст. 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» в редакції, яка діяла до ухвалення Закону України від 02.03.2015 № 213-VІІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення».
За приписами пункту 1 частини 1 статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Оскільки судом першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги правильно встановлені обставини справи, судове рішення є обґрунтованим, ухваленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції не вбачається.
Керуючись статями 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 01 вересня 2025 р. у справі №200/4557/25 – залишити без задоволення.
Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 01 вересня 2025 р. у справі №200/4557/25 – залишити без змін.
Повне судове рішення – 05 лютого 2026 року.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення в порядку, передбаченому ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя: Т.Г. Гаврищук

Судді: А.А. Блохін

І.В.Сіваченко