ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД 
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116 (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"17" грудня 2025 р. Справа№ 910/3442/24
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого: Суліма В.В.
суддів: Коротун О.М. 
Майданевича А.Г. 

при секретарі судового засідання: Шевченко Н.А.
за участю представників сторін: 
від позивача: Іщенко Г.М.;
від відповідача: не прибув, 
розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю “Мастерскоуп”
на рішення Господарського суду міста Києва від 27.05.2025 року (дата підписання 27.05.2025 року)
у справі №910/3442/24 (суддя Бондаренко-Легких Г.П.)
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю “Мастерскоуп”
до Держави Російської Федерації в особі Міністерства юстиції Російської Федерації та Міністерства оборони Російської Федерації
про стягнення 3 272 524,00 грн,-

ВСТАНОВИВ: 
Товариство з обмеженою відповідальністю "Мастерскоуп" (далі – позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до держави Російської Федерації у особі Міністерства юстиції Російської Федерації та у особі Міністерства оборони Російської Федерації (далі – відповідач) про стягнення 3 272 524,00 грн.
Позовні вимоги обґрунтовані завданням позивачу майнової (матеріальної) шкоди у вигляді упущеної вигоди внаслідок збройної агресії російської федерації проти України, що пов`язується зі значними фінансовими втратами, падінням обсягів надання послуг (падіння попиту на рекламу), скороченням виручки на 73,59% та збільшенням собівартості розміщення реклами та виплати підприємством заробітних плат працівникам у повному обсязі.
Рішенням Господарського суду міста Києва від 27.05.2025 року у задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись із вказаним рішенням місцевого господарського суду, Товариство з обмеженою відповідальністю “Мастерскоуп” звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 27.05.2025 року по справі №910/3442/24 та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.
Апеляційна скарга мотивована тим, що Господарський суд міста Києва, визнав обставини встановленими, які є недоведеними і мають значення для справи, неправильно застосував норми матеріального права, зокрема ст. 236 Господарського процесуального кодексу України.
Так, скаржник вказав, що основними факторами, що вплинули на від`ємний фінансовий результат роботи підприємства у 2022 році, є падіння обсягів надання послуг (падіння попиту на рекламу) у зв`язку зі збройною агресією російської федерації (виручка за 9 міс. 2022 року скоротилась на 73,59% в перерахунку на річний вимір), збільшення собівартості розміщення реклами, виплати підприємством заробітних плат працівникам у повному обсязі, незважаючи на скорочення обсягів діяльності. У зв`язку із завданням фінансових значних фінансових втрат, Товариство було змушене звернутися до суду з метою захисту свого права та створення умов для продовження підприємницької діяльності.
При цьому, скаржник наголосив, що суд першої інстанції не встановив та не надав оцінки обставинам та причинам позбавлення позивача його власності – не отримання очікуваного доходу за спірний період, з урахуванням наведених позивачем мотивів зменшення об`ємів надання послуг, що й надалі вплинуло на суттєве зменшення прибутку, в порівнянні із попереднім період з початку ведення господарської діяльності.
Крім того, скаржник наголосив, що доводячи обставини та причини завдання матеріального збитку у формі упущеної вимоги, долучив до матеріалів справи Звіт про незалежну оцінку ринкової вартості упущеної вигоди Товариства з обмеженою відповідальністю «МАСТЕРКОУП» із додатками – документами, на підставі яких здійснювалась підготовка вказаного Звіту, належним чином завірені копії договорів, укладених між Позивачем та контрагентами, копія витягу з аудиторської перевірки Товариства з обмеженою відповідальністю «МАСТЕРСКОУП».
Так, за твердженням скаржника, відповідно до Звіту про незалежну оцінку ринкової вартості упущеної вигоди Товариства з обмеженою відповідальністю «Мастерсоуп», заподіяної внаслідок військової агресії російської федерації, станом на 31 грудня 2022 року склала (без урахування ПДВ) 3 272 524,00 грн, або 89 490 доларів США або 84 016 євро.
При цьому, представник скаржника зауважив, що протиправність діяння відповідача, як складового елементу факту збройної агресії Росії проти України, в розумінні ч. 3 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, є загальновідомим фактом, а відтак шкода, заподіяна позивачу, є об`єктивним наслідком поведінки відповідача, тобто протиправна поведінка відповідача є тією безпосередньою причиною, що невідворотно спричинила шкоду позивачу, і такий причинно-наслідковий зв`язок є об`єктивним та беззаперечним.
Таким чином, за твердженням представника скаржника, суд першої інстанції визнав необґрунтованим розрахунок упущеної вигоди позивача, посилаючись на невикористання ним Методики № 3904/1223 та застосування долара США замість гривні, а також на недостатню індивідуалізацію збитків. Проте, текст зазначає, що Звіт позивача містив розрахунки в обох валютах, і суд не обґрунтував заборони такого підходу. Ключовим є застосування стандарту вірогідності доказів, що вимагає оцінки, яка зі сторін надала більш переконливі докази. позивач обґрунтовує збитки не лише окупацією, а й загальним негативним впливом збройної агресії РФ на платоспроможність контрагентів, що підкреслює необхідність всебічної та неупередженої оцінки судом усіх представлених доказів.
Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17.06.2025 року апеляційну скаргу передано на розгляд колегії суддів у складі: Кропивна Л.В. (головуючий суддя (суддя-доповідач)), Руденко М.А., Барсук М.А.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 14.07.2025 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю “Мастерскоуп” на рішення Господарського суду міста Києва від 27.05.2025 року у справі № 910/3442/24 та призначено до розгляду.
Рішенням Вищої ради правосуддя від 03.10.2025 року суддю Північного апеляційного господарського суду Кропивну Л.В. тимчасово відсторонено від здійснення правосуддя.
Розпорядженням Керівника апарату Північного апеляційного господарського суду від 04.11.2025 року призначено повторний автоматизований розподіл справи.
Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04.11.2025 року апеляційну скаргу передано на розгляд колегії суддів у складі: Сулім В.В. (головуючий суддя (суддя-доповідач)), Майданевич А.Г., Коротун О.М.
Північний апеляційний господарський суд прийняв до свого провадження справу №910/3442/24 за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю “Мастерскоуп” на рішення Господарського суду міста Києва від 27.05.2025 року у складі колегії суддів Північного апеляційного господарського суду: Сулім В.В. (головуючий суддя (суддя-доповідач)), Майданевич А.Г., Коротун О.М. своєю ухвалою від 10.11.2025 року.
Відповідач своїм правом згідно ч. 1 ст. 263 Господарського процесуального кодексу України не скористався, відзив на апеляційну скаргу не надав, що згідно з ч.3 ст.263 Господарського процесуального кодексу України не перешкоджає перегляду оскаржуваного рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку. 
Представник скаржника в судовому засіданні 17.12.2025 року Північного апеляційного господарського суду підтримав доводів апеляційної скарги та просив її задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю. 
Представник відповідача в судове засідання 17.12.2025 року Північного апеляційного господарського суду не прибув.
З 24.02.2022 року розірвано дипломатичні відносини між Україною і російською федерацією у зв`язку з широкомасштабною збройною агресією російської федерації проти України. Функціонування закордонних дипломатичних установ України на території російської федерації та діяльність дипломатичних установ російської федерації на території України зупинено. Комунікація Міністерства закордонних справ України з органами державної влади російської федерації за посередництва третіх держав не здійснюється. У зв`язку з чим наразі унеможливлено сприяння органами дипломатичної служби України у переданні судових документів російській стороні (листи Міністерства закордонних справ України вих. №71/17-500-67127 від 04.09.2022 року та вих. №71/17-500-77469 від 03.10.2022 року).
Також припинено доставку поштових відправлень до/з російської федерації з перших днів повномасштабного вторгнення.
Таким чином, передача будь-яких документів компетентним органам російської федерації, у тому числі дипломатичними каналами, наразі неможлива (лист Міністерства юстиції України вих. №100817/98748-22-22/12.1.3 від 31.10.2022 року).
Враховуючи те, що діяльність посольства російської федерації в Україні зупинена, судом апеляційної інстанції здійснювались публікації на офіційному веб-сайті судової влади України про розгляд справи та призначене в ній засідання.
Таким чином, судом апеляційної інстанції вчинено всі можливі дії з метою належного повідомлення учасника справи - відповідача про дату, час та місце розгляду справи.
Відповідно до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Розглянувши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників позивача, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів встановила наступне.
Як вбачається з матеріалів справи, скаржник є юридичною особою - резидентом України, діє на підставі власного установчого документа (статуту).
Відповідно до відомостей Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань скаржник (код ЄДРПОУ43897045) зареєстрований 03.11.2020 року за адресою: Україна, 01033, місто Київ, вулиця Сім`ї Прахових, будинок 58/10. 
Видами діяльності Товариства з обмеженою відповідальністю «Мастерскоуп» за КВЕД є: 73.11 Рекламні агентства (основний); 58.19 Інші види видавничої діяльності; 59.11 Виробництво кіно- та відеофільмів, телевізійних програм; 73.12 Посередництво в розміщенні реклами в засобах масової інформації; 73.20 Дослідження кон`юнктури ринку та виявлення громадської думки; 74.20 Діяльність у сфері фотографії.
Так, за твердженням скаржника, позивач належить до групи Dentsu Ukraine. Створюючи інновації, вже 10 років Dentsu Ukraine, як представник в Україні одного з найбільших холдингів у сфері медіа, digital та комунікаційних послуг, будує бренди і розвиває їх в Україні та за її межами.
Згідно з пунктів 4.1. та 4.2. статуту Товариства з обмеженою відповідальністю «Мастерскоуп», що затверджений рішенням загальних зборів засновників, яке оформлено протоколом №1 від 02.11.2020 - метою діяльності підприємства є отримання прибутку шляхом здійснення підприємницької діяльності. Предметом діяльності товариства є рекламні агентства, посередництво у розміщенні реклами в засобах масової інформації, надання інших інформаційних послуг, інші види видавничої діяльності, виробництво кіно-та відеофільмів, телевізійних програм, розповсюдження кіно-та відеофільмів, телевізійних програм, проведення соціологічних опитувань, досліджень, організація та проведення рекламних та інформаційних кампаній, розробка та здійснення комплексних рекламних кампаній засобами поліграфії, радіо, телебачення, зовнішніх носіїв та іншими засобами, виробництво та реалізація аудіо- та відеореклами, іншої рекламної продукції, а також розміщення її у засобах масової інформації тощо.
Тобто, підприємство позивача провадить господарську діяльність у сфері надання рекламних послуг.
Станом на 23.02.2022 року, позивачем укладено 15 договорів з контрагентами за основним видом діяльності позивача, а саме з:
АІТІ РА ТОВ №2021-МС від 23.12.2020 року;
АМ Централ Сервіс Україна ТОВ №28/12/2020-МС від 28.12.2020 року;
Амадео ТОВ №23/12/2020-Р-ООН від 23.12.2020 року;
АММ РІА ТОВ №24/12/20-АММ від 24.12.2020 року;
Аутдор Медіа Україна ТОВ №М-баер2021 від 01.12.2021 та №МС-2021 від 03.01.2021 року;
Біокодекс Україна ТОВ №PS0121/2 від 07.05.2021 року;
Винфорт ТОВ №25/01/2021-V-ООН від 25.01.2021 року;
Вірус М`юзік ТОВ №01/01/22 від 25.12.2021 року;
Грін Хіллс Фітнес ТОВ №ГХ/21/12/2020 від 21.12.2020 року;
Джей Комфорт Нерухомість ТОВ №ДК/21/12/2020 від 21.12.2020 рок;
ДК ЦБ2 ТОВ №2608 від 26.08.2021 року;
Домресторан ТОВ №ДМ-25/01/2022 від 25.01.2022 року;
Фора ТОВ №23/12/2020-F-ООН від 23.12.2020 року;
Postercope Polska Spolka Z Organiczona Odpowiedzialnoscia №201902219-PL February 19,2019 року, Денцу-Смарт ООО №1/5 від 05.01.2015 року.
Строком виконання зазначених договорів в тому числі є 2022 рік.
Однак, за твердженням позивача, наразі виконання за частиною договорів зупинено за ініціативою контрагентів позивача, а виконання іншої частини здійснюється не в повному обсязі, що не відповідає планам здійснення господарської діяльності позивача у 2022 році.
За доводами позивача, внаслідок військової агресії Російської Федерації у товариства спостерігається суттєве падіння показників господарської діяльності (зменшення виручки при зростанні собівартості послуг та стабільних виплатах заробітної плати персоналу), що призвело до отримання збитків ринкова вартість яких станом на 31.12.2022 року оцінюється у розмірі 3 272 524, 00 грн, або 89 490 доларів США або 84 016 євро, що і стало підставою для звернення до суду з даним позовом. 
Так, предметом позову в цій справі є стягнення збитків у виді упущеної вигоди внаслідок неправомірних дій Російської Федерації - військової агресії проти України.
Відповідно до ч. 1 ст. 365 Господарського процесуального кодексу України іноземні особи мають такі самі процесуальні права та обов`язки, що і громадяни України та юридичні особи, створені за законодавством України, крім винятків, встановлених законом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.
Згідно п. 3 ч. 1 ст. 76 Закону України "Про міжнародне приватне право" суди розглядають будь-які справи з іноземним елементом у справах про відшкодування шкоди, якщо її було завдано на території України.
Частина 1 ст. 79 Закону України "Про міжнародне приватне право" встановлює судовий імунітет, відповідно до якого пред`явлення позову до іноземної держави, залучення іноземної держави до участі у справі як відповідача або третьої особи, накладення арешту на майно, яке належить іноземній державі та знаходиться на території України, застосування щодо такого майна інших засобів забезпечення позову і звернення стягнення на таке майно можуть бути допущені лише за згодою компетентних органів відповідної держави, якщо інше не передбачено міжнародним договором України або законом України.
Міжнародно-правові норми про юрисдикційний імунітет держави уніфіковані у двох конвенціях: Європейській конвенції про імунітет держав, прийнятій Радою Європи 16.05.1972 року, та Конвенції Організації Об`єднаних Націй про юрисдикційні імунітети держав та їх власності, прийнятій резолюцією 59/38 Генеральної Асамблеї 02.12.2004 року.
Обидві Конвенції передбачають, що Договірна держава не може посилатися на імунітет від юрисдикції при розгляді справи в суді іншої Договірної держави, який зазвичай має компетенцію розглядати справи, які стосуються грошової компенсації (відшкодування) у разі смерті чи заподіяння тілесного ушкодження особі чи заподіяння шкоди майну або його втрати в результаті дій чи бездіяльності держави, якщо така дія чи бездіяльність мали місце повністю або частково на території держави суду.
Відповідно до ч 1 ст. 11 Конвенції Ради Європи про запобігання тероризму, ратифікованої Верховною Радою України 31.07.2006 року, Україна вживає таких заходів, які можуть бути необхідними для ефективного, пропорційного й такого, що відраджує, покарання за злочини тероризму.
Згідно зі статтею 13 Конвенції Ради Європи про запобігання тероризму Україна зобов`язана вжити необхідних заходів для захисту й підтримки жертв тероризму, здійсненого на території України.
Відповідно до ч 4 ст. 8 Міжнародної конвенції про боротьбу з фінансуванням тероризму, ратифікованої Верховною Радою України 12.09.2002 року, Україна має зобов`язання щодо створення механізмів компенсації жертвам злочинів тероризму. У той же час відсутність спеціального визначеного державою механізму компенсації (захисту порушеного права) не може бути підставою для відмови у захисті такого права загальними засобами, передбаченими законом, у тому числі шляхом звернення до суду.
Отже, застосування судового імунітету росії та відмова у розгляді по суті позову в цій справі означала би порушення Україною своїх міжнародно-правових зобов`язань відповідно до означених Конвенцій щодо боротьби з тероризмом.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 12.10.2022 року у справі №463/14365/21.
У постанові від 14.04.2022 року у справі №308/9708/19 Верховний Суд наголосив, що на Росію не поширюється судовий імунітет, оскільки "вчинення актів збройної агресії іноземною державою не є реалізацією її суверенних прав, а свідчить про порушення зобов`язання поважати суверенітет та територіальну цілісність іншої держави -України, що закріплено в Статуті Організації Об`єднаних Націй". Зокрема, Верховний Суд зазначив, що такими діями російська федерація вийшла за межі своїх суверенних прав, гарантованих статтею 2 Статуту, та грубо порушила гарантоване нормами міжнародного права право власності позивача.
Як зазначено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.09.2022 року у справі №990/80/22, Росія, вчинивши неспровокований та повномасштабний акт збройної агресії проти Української держави, численні акти геноциду Українського народу, не вправі надалі посилатися на свій судовий імунітет, заперечуючи тим самим юрисдикцію судів України на розгляд та вирішення справ про відшкодування шкоди, завданої такими актами агресії.
Організація Об`єднаних Націй переслідує ціль підтримувати міжнародний мир і безпеку і з цією ціллю вживати ефективні колективні заходи для попередження та усунення загрози світу й актів агресії чи інших порушень миру, і проводити мирними засобами, відповідно до принципів справедливості і міжнародного права, залагодження чи вирішення міжнародних спорів чи ситуацій, які можуть призвести до порушення миру (ч. 1 ст. 1 Статуту Організації Об`єднаних Націй).
Відповідно до Резолюції Генеральної Асамблеї Організації Об`єднаних Націй ES-11/1 від 02.03.2022 року військова агресія Росії засуджена як така, що порушує статтю 2 (4) Статуту Організації Об`єднаних Націй, а також суверенітет, незалежність та територіальну цілісність України. Крім того, Росію зобов`язано припинити застосування сили проти України та вивести свої збройні сили за межі міжнародно визнаних кордонів України.
Аналогічних висновків дійшов Міжнародний суд Організації Об`єднаних Націй, який у своєму наказі про забезпечувальні заходи від 16.03.2022 року у справі щодо звинувачень у геноциді за Конвенцією про попередження та покарання злочину геноциду (Україна проти російської федерації) зобов`язав Росію припинити військову агресію проти України.
Генеральна Асамблея Організації Об`єднаних Націй також прийняла Резолюцію ES-12/1 від 24.03.2022 року, якою додатково засудила військову агресію Росії проти України, вимагає від Росії припинення військових дій, у тому числі проти атак проти цивільних осіб та цивільних об`єктів, а також засуджує всі порушення міжнародного гуманітарного права, порушення прав людини та вимагає безумовного дотримання міжнародного гуманітарного права, включно із Женевськими Конвенціями 1949 року та Додаткового протоколу І 1977 року до них.
Водночас на момент розгляду цієї справи Росія не виконала приписів (вимог) ані Резолюції Генеральної Асамблеї Організації Об`єднаних Націй ES-11/1 від 02.03.2022 року, ані наказу Міжнародного суду Організації Об`єднаних Націй від 16.03.2022 року, системно продовжуючи військову агресію проти України та військові злочини проти цивільного населення і цивільних об`єктів всупереч нормам міжнародного права.
Оскільки предметом позову в цій справі є відшкодування збитків (упущеної вигоди), завданих збройною агресією Росії проти України; місцем завдання шкоди є територія суверенної держави Україна; вчинення актів збройної агресії іноземною державою не є реалізацією її суверенних прав, а свідчить про порушення зобов`язання поважати суверенітет та територіальну цілісність іншої держави - України, що закріплено у Статуті Організації Об`єднаних Націй, колегія суддів зазначає, що у цьому випадку судовий імунітет Росії не поширюється на спірні правовідносини.
Схожі за змістом правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 18.05.2022 року у справі №428/11673/19, від 18.05.2022 року у справі №760/17232/20-ц, від 12.10.2022 року у справі №463/14365/21, від 12.10.2022 року у справі №463/14366/21, від 20.11.2024 рокуу справі №905/17/24.
Тобто, національні суди України мають повноваження розглядати спори у справах за позовом до російської федерації про стягнення збитків.
Згідно ч. 1 ст. 49 Закону України "Про міжнародне приватне право" права та обов`язки за зобов`язаннями, що виникають внаслідок завдання шкоди, визначаються правом держави, у якій мала місце дія або інша обставина, що стала підставою для вимоги про відшкодування шкоди.
З огляду на те, що події, які стали підставою для вимог позивача про відшкодування збитків, відбулися на території України, при розгляді цього спору застосовується матеріальний закон України.
Відповідно до ст. 11 Цивільного кодексу України підставою виникнення цивільних прав і обов`язків є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.
Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди (п. 8 ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України).
Згідно з частинами 1, 2 ст. 1166 Цивільного кодексу України, яка регулює загальні підстави відповідальності за завдану недоговірну (деліктну) шкоду, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.
За змістом частини 1, 2 ст. 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).
До складу збитків включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб`єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов`язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов`язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом (ст. 225 Господарського кодексу України).
Збитки - це об`єктивне зменшення будь-яких майнових благ сторони, що обмежує його інтереси, як учасника певних господарських відносин і проявляється у витратах, зроблених кредитором, втраті або пошкодженні майна, а також не одержаних кредитором доходів, які б він одержав, якби зобов`язання було виконано боржником.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.03.2019 року у справі №920/715/17.
Реальні збитки характеризують зменшення наявного майна потерпілого (проведені витрати, знищення і пошкодження майна тощо), а в разі упущеної вигоди наявне майно не збільшується, хоча й могло збільшитися, якби не було вчинено цивільне (господарське) правопорушення. Тобто упущена вигода відображає різницю між реально можливим у майбутньому потенційно отриманим майном та вже наявним майном.
Для застосування такої міри відповідальності як стягнення збитків у вигляді упущеної вигоди необхідна наявність усіх елементів складу цивільного (господарського) правопорушення: 1) протиправної поведінки особи (боржника); 2) збитків, заподіяних такою особою; 3) причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи і збитками; 4) вини особи, яка заподіяла збитки, у тому числі встановлення заходів, вжитих кредитором для одержання такої вигоди.
Протиправною вважається поведінка, яка порушує імперативні норми права або санкціоновані законом умови договору, внаслідок чого порушуються права іншої особи (така поведінка особи може виявлятися у прийнятті нею неправомірного рішення або у неправомірній поведінці - діях або бездіяльності).
Під збитками розуміється матеріальна шкода, що виражається у зменшенні майна потерпілого в результаті порушення належного йому майнового права, та (або) применшенні немайнового блага тощо.
Причинний зв`язок між протиправною поведінкою та заподіяними збитками виражається в тому, що протиправні дії заподіювача є причиною, а збитки є наслідком такої протиправної поведінки.
Щодо вини, частина 2 ст. 1166 Цивільного кодексу України у деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини заподіювача шкоди. Саме відповідач повинен довести, що в його діях відсутня вина у заподіянні збитків.
При цьому, колегія суддів відзначає, що за змістом ч. 1 ст. 14 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справу не інакше як на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до частин 3, 4 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Згідно ст. 22 Цивільного кодексу України у вигляді упущеної вигоди відшкодовуються тільки ті збитки, які б могли бути реально отримані особою за звичайних обставин, якби її право не було порушене.
За змістом пункту 1 Порядку №326 він встановлює процедуру визначення шкоди та збитків, завданих Україні внаслідок збройної агресії росії, починаючи з 19 лютого 2014 року.
Згідно з підпунктом 18 п. 2 Порядку № 326 визначення шкоди та збитків здійснюється окремо за таким напрямом: економічні втрати підприємств (крім підприємств оборонно-промислового комплексу), у тому числі господарських товариств, - напрям включає втрати підприємств усіх форм власності внаслідок знищення та пошкодження їх майна, втрати фінансових активів, а також упущену вигоду від неможливості чи перешкод у провадженні господарської діяльності.
Основні показники, які оцінюються:
- вартість втраченого, знищеного чи пошкодженого майна державних підприємств, у тому числі господарських товариств, у статутному капіталі яких державі належить 50 та більше відсотків акцій (часток, паїв);
- вартість втраченого, знищеного чи пошкодженого майна підприємств недержавної форми власності;
- вартість втрачених фінансових активів державних підприємств, у тому числі господарських товариств, у статутному капіталі яких державі належить 50 та більше відсотків акцій (часток, паїв);
- вартість втрачених фінансових активів підприємств недержавної форми власності;
- упущена вигода державних підприємств, у тому числі господарських товариств, у статутному капіталі яких державі належить 50 та більше відсотків акцій (часток, паїв);
- упущена вигода підприємств недержавної форми власності;
- втрати державних підприємств, у тому числі господарських товариств, у статутному капіталі яких державі належить 50 та більше відсотків акцій (часток, паїв), від неоплачених товарів, робіт і послуг, наданих та спожитих на тимчасово окупованих територіях;
- втрати підприємств недержавної форми власності від неоплачених товарів, робіт і послуг, наданих та спожитих на тимчасово окупованих територіях.
Визначення шкоди та збитків підприємств здійснюється відповідно до методики, затвердженої спільним наказом Мінекономіки та Фонду державного майна.
Відповідно до п. 5 Загальних засад оцінки збитків, завданих майну та майновим правам внаслідок збройної агресії російської федерації (додаток до Постанови №326), оцінка збитків, завданих постраждалим, здійснюється шляхом проведення аналітичної оцінки збитків, стандартизованої, незалежної оцінки збитків або є результатом проведення судової експертизи.
Цим же додатком до Порядку визначено, що збитки - вартість втраченого, пошкодженого та (або) знищеного майна, що зазнало руйнівного впливу внаслідок бойових дій, терористичних актів, диверсій, ракетно-бомбових ударів в ході збройної агресії російської федерації, а також розмір витрат, необхідний для відновлення порушеного права (реальні збитки); та / або розмір доходу, який постраждалий міг би одержати за умови відсутності збройної агресії російської федерації (упущена вигода).
Об`єктом збитків є майно, майнові права та інші активи, що належать постраждалим та зазнали руйнівного впливу, за секторами, один з яких є виробничий сектор, що включає промисловість. До збитків також належить дохід, який постраждалий міг би одержати за умови відсутності збройної агресії російської федерації (упущена вигода). (пункт 6 додатку до Порядку №326).
Згідно п. 8 додатку до Порядку №326 метою оцінки збитків є:
- визначення розміру реальних збитків (у вартісному виразі);
- визначення упущеної вигоди;
- визначення витрат, необхідних для відновлення майна та майнових прав, що зазнали руйнівного впливу.
Тобто, під час оцінки (визначення розміру) реальних збитків, завданих підприємствам, установам та організаціям, іншим суб`єктам господарювання всіх форм власності внаслідок втрати, руйнування або пошкодження їх майна у зв`язку зі збройною агресією російської федерації, оцінки (визначення розміру) упущеної вигоди від неможливості чи перешкод у провадженні господарської діяльності зазначеними суб`єктами господарювання, а також оцінки потреб у відновленні майна суб`єктів господарювання застосовується Методика №3904/1223.
Механізми оцінки (визначення розміру) реальних збитків, упущеної вигоди та оцінки потреб у відновленні, що наведені в Методиці №3904/1223, розроблено на підставі національних та міжнародних стандартів оцінки, а також керівних принципів Світового банку щодо оцінки збитків та інших матеріалів, які розроблені організаціями, визнаними у світовому співтоваристві.
Методика №3904/1223 є обов`язковою для використання під час оцінки збитків, завданих постраждалим внаслідок збройної агресії, проведення судової експертизи (експертного дослідження), пов`язаної з оцінкою збитків, завданих постраждалим внаслідок збройної агресії, та її положення переважають над іншими положеннями нормативно-правових актів, методик, рекомендацій тощо, які регулюють питання визначення розміру збитків, завданих підприємствам, установам, організаціям, іншим суб`єктам господарювання всіх форм власності. У разі якщо певні питання, пов`язані з оцінкою збитків, не врегульовано цією Методикою, застосовуються інші нормативно-правові акти з питань оцінки майна, що визначені такими згідно із Законом України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні", та оціночні процедури, що передбачені міжнародними та національними стандартами оцінки, міжнародною оціночною практикою. Необхідність та доцільність застосування інших нормативно-правових актів з питань оцінки майна обґрунтовуються у звіті про оцінку збитків (висновку експерта).
Методика №3904/1223 передбачає механізми оцінки (визначення розміру) збитків, завданих підприємствам, установам, організаціям та іншим суб`єктам господарювання всіх форм власності внаслідок збройної агресії, оцінки (визначення розміру) упущеної вигоди від неможливості чи перешкод у провадженні господарської діяльності зазначеними суб`єктами господарювання, а також оцінки потреб у відновленні майна суб`єктів господарювання станом на дату оцінки, яка є датою не раніше ніж 23.02.2022 року. Оцінка (визначення розміру) збитків (упущеної вигоди) станом на дату оцінки, яка передує 23.02.2022 року, здійснюється шляхом проведення оцінки згідно з вимогами Закону України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні" або судової експертизи (експертного дослідження) згідно із Законом України "Про судову експертизу" з дотриманням методичного регулювання оцінки майна, яке здійснюється національними стандартами оцінки та міжнародними стандартами оцінки, європейськими стандартами оцінки, нормами міжнародної оціночної практики, що склалася, за наявності вихідних даних та інформаційних джерел, необхідних для проведення оцінки (визначення розміру) збитків.
Відповідно до ст. 3 Закону України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні" оцінка майна, майнових прав - це процес визначення їх вартості на дату оцінки за процедурою, встановленою нормативно-правовими актами, зазначеними в ст. 9 цього Закону, і є результатом практичної діяльності суб`єкта оціночної діяльності.
Звіт про оцінку майна є документом складеним, зокрема, в електронному вигляді з дотриманням законодавства про електронні довірчі послуги, що містить висновки про вартість майна та підтверджує виконані процедури з оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання відповідно до договору. Звіт підписується оцінювачами, які безпосередньо проводили оцінку майна, і скріплюється підписом керівника суб`єкта оціночної діяльності (ст. 12 Закону України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні").
Обґрунтовуючи наявність збитків у вигляді упущеної вигоди, позивач посилається на Звіт про незалежну оцінку ринкової вартості упущеної вигоди Товариства з обмеженою відповідальністю "Мастерскоуп", заподіяної внаслідок військової агресії російської федерації. Оцінка проведена Товариством з обмеженою відповідальністю "Нексія ДК. Оцінювальна послуги" на замовлення позивача.
Відповідно до вказаного Звіту ринкова вартість упущеної вигоди (недоотриманого прибутку) Товариства з обмеженою відповідальністю "Мастерскоуп" станом на 31.12.2022 року склала (без урахування ПДВ) 3 272524, 00 грн, що еквівалентно 89490 доларів США або 84 016 євро.
Колегія суддів, дослідивши поданий звіт, дійшла висновку, що він не містить належного обґрунтування відхилення від положень Методики №3904/1223, як це передбачено абзацом 3 пункту 1 розділу IV.
При цьому Міжнародні показники і стандарти оцінки не можуть застосовуватися безвідносно до Порядку №326 та Методики №3904/1223.
Подібна за змістом позиція викладена у постанові Верховного Суду від 20.11.2024 року у справі №905/17/24.
Водночас, колегія суддів відзначає, що оцінювачем визначено вартість упущеної вигоди в національній валюті з конвертацією її в іноземну валюту (долар США) та додаванням ставки НБУ за середньозваженими ставками кредитів в іноземній валюті, а потім знову з конвертацією в національну валюту станом. Застосування такої методики розрахунку упущеної вигоди в національній валюті з конвертацією в іноземну валюту мотивовано падінням курсу національної валюти та ростом інфляції.
Тобто, як правильно встановлено судом першої інстанції, застосований позивачем метод визначення упущеної вигоди не є обґрунтованим, з огляду на те, що згідно наявних в матеріалах справи договорів позивача з контрагентами по основному виду діяльності та які визнані судом допустимими доказами, розрахунки між сторонами проводились у національній валюті (гривні), а не в іноземній валюті (долар США). В свою чергу, позивач не був позбавлений можливості розрахувати вартість упущеної вигоди в національній валюті з урахуванням інфляційних втрат, що в свою чергу забезпечувало б справедливе відшкодування матеріальних втрат від знецінення коштів у результаті інфляційних процесів.
Звернення з вимогою про відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди покладає на позивача обов`язок довести реальну можливість отримання визначених ним доходів, тобто що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила можливості їх отримання.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 31.10.2023 року у справі №910/3317/21.
Проте, наявність опосередкованого зв`язку між збитковістю діяльності позивача після початку широкомасштабного вторгнення російської федерації не вказує на можливість покладення таких збитків саме на відповідача. Загальний спад економіки, якого зазнала Україна у 2022 році, та відповідні втрати фактично мають загальний характер для усіх осіб-резидентів України.
Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції, адресою провадження господарської діяльності останнього, є місто Київ, яке, як загальновідомо з початку 24.02.2022 не було окуповано. Доказів того, що чинні станом на 2022 рік договори з контрагентами товариства повинні були бути виконані, в тому числі, на територіях, що згодом (тобто з 24.02.2022 року та пізніше) стали окупованими (наприклад на частинах Донецької, Запорізької, Херсонської, Чернігівської областей тощо), внаслідок чого позивач був позбавлений можливість провадити на таких територіях господарську діяльність (а саме рекламну діяльність), матеріали справи не містять.
При цьому, матеріали справи не містять, а скаржником не було надано ані суду першої інстанції, ані суду апеляційної інстанції належних та допустимих доказів, що саме поведінка відповідача перешкоджала пошуку нових видів послуг в обраному ним виді діяльності (реклама), нових контрагентів, аудиторії, ринків збуту тощо. Загальний характер протиправної поведінки відповідача прямо не тягне виникнення у скаржника права вимагати відшкодування непрямих втрат, структура яких є неоднорідною, зумовлених комплексом причин, які мають різну природу.
Крім того, матеріали справи не містять жодних інших доказів на підтвердження не абстрактної/теоретичної, а реальної можливості отримання позивачем вигоди (тобто прибутку) у 2022 році у розмірі 3 272 524, 00 грн, позивач суду не надав (наприклад, розмір виручки по договорам з контрагентами за попередній рік з метою порівняння реальності заявленої суми збитків (виручки) тощо).
Відповідно до ст. 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Згідно ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Тобто, система доказування у господарському процесі засновується на розподілі тягаря доказування між сторонами у справі. Посилаючись на ту чи іншу обставину або спростовуючи їх у суді, сторона повинна доводити такі обставини належними та допустимими доказами.
При поданні позову про відшкодування заподіяної майнової шкоди на позивача покладається обов`язок довести належними, допустимими та достовірними доказами неправомірність поведінки заподіювача шкоди, наявність шкоди та її розмір, а також причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою.
Дослідивши матеріали справи, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відсутності причинно-наслідкового зв`язку між збитковістю діяльності позивача - заявленою упущеною вигодою в розмірі 3 272524, 00 грн, що еквівалентно 89490 доларів США або 84 016 євро, та початком широкомасштабного вторгнення російської федерації.
Враховуючи вищевикладене, твердження скаржника, що суд першої інстанції не встановив та не надав оцінки обставинам та причинам позбавлення позивача його власності – не отримання очікуваного доходу за спірний період, з урахуванням наведених позивачем мотивів зменшення об`ємів надання послуг, що й надалі вплинуло на суттєве зменшення прибутку, в порівнянні із попереднім період з початку ведення господарської діяльності, колегія суддів не визнає переконливими доводами, як безпідставне та необґрунтоване. 
При цьому, колегія суддів не приймає як належне твердження скаржника, що суд першої інстанції не дав належну оцінку Звіту про незалежну оцінку ринкової вартості упущеної вигоди Товариства з обмеженою відповідальністю «Мастерсоуп», оскільки, поданий позивачем звіт не повною мірою відповідає вимогам нормативно-правових актів з оцінки і має значні недоліки, отже не може бути взятий до уваги навіть як імовірний доказ понесених позивачем збитків.
Щодо твердження скаржника, що протиправність діяння відповідача, як складового елементу факту збройної агресії Росії проти України, в розумінні ч. 3 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, є загальновідомим фактом, а відтак шкода, заподіяна позивачу, є об`єктивним наслідком поведінки відповідача, тобто протиправна поведінка відповідача є тією безпосередньою причиною, що невідворотно спричинила шкоду позивачу, і такий причинно-наслідковий зв`язок є об`єктивним та беззаперечним, колегія суддів відзначає наступне. 
Так, норми Господарського процесуального кодексу України України в частині доказування є загальними та не зазнали змін, які б певним чином трансформовували стандарт доказування у спорах про стягнення збитків з країни-агресора; позиція скаржника зводиться до власного суб`єктивного тлумачення положень про докази та доказування з посиланням на специфіку спору в справі №910/3442/24, однак вказане не узгоджується з дійсним змістом статей 76-79, 86 Господарського процесуального кодексу України.
При цьому, колегія суддів відзначає, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. При цьому певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 року у справі №129/1033/13-ц.
Отже, не допускається визнання судом певного твердження позивача лише через відсутність його спростування відповідачем.
Водночас, колегія суддів відзначає, що у цій справі право позивача на відшкодування збитків (упущеної вигоди) не ставиться під сумнів, однак він не довів за допомогою належних, допустимих і достатніх доказів, розмір упущеної вигоди, яка, за його твердженням, становить 3 272524, 00 грн, що еквівалентно 89490 доларів США або 84 016 євро та наявність безпосереднього причинно-наслідкового зв`язку між винною протиправною поведінкою відповідача і заявленими до стягнення збитками.
Схожа за змістом права позиція викладена у постанові Верховного Суду від 02.09.2025 року у справі №910/4543/24. 
З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови в задоволенні позовних вимог. 
Колегія суддів апеляційного господарського суду вважає інші посилання скаржника, викладені ним в апеляційній скарзі такими, що не можуть бути підставою для скасування прийнятого у справі рішення.
Відповідно до ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Згідно ч. 1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. 
Доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості, що скаржником зроблено не було.
При цьому судом враховано, що Європейський суд з прав людини неодноразово у своїх рішеннях зазначав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення ЄСПЛ у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, пункт 29; рішення ЄСПЛ у справі «Серявін проти України» від 10 лютого 2010 року, пункт 58).
Судом апеляційної інстанції при винесені даної постанови було надано обґрунтовані та вичерпні відповіді доводам апелянта із посиланням на норми матеріального і процесуального права, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин. 
Разом з цим, колегія суддів приймає до уваги, що мотиви апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю “Мастерскоуп” фактично зводяться до мотивів викладених у позовній заяві, висновки по яким були зроблені судом першої інстанції у оскаржуваному рішенні. 
Саме лише прагнення скаржника ще раз розглянути та оцінити ті самі обставини справи і докази в ній не є достатньою підставою для скасування оскаржуваного судового рішення. 
Отже, зазначені в апеляційній скарзі доводи не знайшли свого підтвердження під час перегляду рішення судом апеляційної інстанції, апелянт не подав жодних належних та допустимих доказів на підтвердження власних доводів, які могли б бути прийняті та дослідженні судом апеляційної інстанції в розумінні ст.ст. 73, 76-79, 86, 269 Господарського процесуального кодексу України. А тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін. 
Судові витрати, згідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покласти на апелянта.
Керуючись ст. ст. 129, 269, 270, 275, 276 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд -
УХВАЛИВ:
1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю “Мастерскоуп” на рішення Господарського суду міста Києва від 27.05.2025 року у справі №910/3442/24 залишити без задоволення. 
2. Рішення Господарського суду міста Києва від 27.05.2025 року у справі №910/3442/24 залишити без змін. 
3. Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, покласти на апелянта. 
4. Матеріали справи №910/3442/24 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя В.В. Сулім 

Судді О.М. Коротун

А.Г. Майданевич

Дата підписання 23.12.2025 року.