ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 січня 2026 р. м. Чернівці Справа № 600/4095/25-а

Чернівецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Лелюка О.П., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження у порядку письмового провадження справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області про визнання протиправною відмову та зобов`язання вчинити дії,
У С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області про визнання протиправною відмову та зобов`язання вчинити дії.
Позивач просить суд:
- визнати протиправною відмову Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області у призначенні пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області призначити ОСОБА_1 пенсію за віком зі зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» з 11 серпня 2025 року – дати виникнення права на призначення пенсії.
Позов обґрунтовано тим, що оскаржуваним рішенням позивачу відмовлено в призначенні пенсії за віком зі зменшенням пенсійного віку відповідно до Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» з тих підстав, що ОСОБА_1 не має права на призначення зазначеного виду пенсії. Позивач не погоджується з такою відмовою пенсійного органу, оскільки вважає, що наявними у нього документами (а саме посвідченням встановленого зразка потерпілого від Чорнобильської катастрофи) підтверджується період його проживання в зоні гарантованого добровільного відселення більше ніж 3 роки станом на 01 січня 1993 року. Відтак, позивач вважає, що він має право на призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку.
Ухвалою суду прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні); встановлено строк для подання відзиву на позовну заяву; витребувано докази у відповідача.
Відповідач, не погоджуючись із позовом, подав до суду відзив на позовну заяву, в якому вказано про законність прийнятого відносно позивача рішення, оскільки при опрацюванні наданих документів було встановлено, що його страховий стаж становить 36 років 7 місяців 27 днів. Крім цього з досліджених документів установлено, що станом на 01 січня 1993 року позивач проживав у зоні гарантованого добровільного відселення лише 2 роки 10 місяців 19 днів, чого недостатньо для призначення пенсії. Відповідно, на думку відповідача, позивачем не було документально підтверджено права на пенсію із зниженням пенсійного віку. Просив суд відмовити в задоволенні позову.
Дослідивши наявні матеріали, всебічно та повно з`ясувавши всі обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення для вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , має статус громадянина, який постійно проживає на території зони гарантованого добровільного відселення (категорія 3), що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_1 , виданим Житомирською облдержадміністрацією.
06 серпня 2025 року позивач звернувся до пенсійного органу із заявою про призначення пенсії за віком із зменшенням пенсійного віку на підставі статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», яка за принципом екстериторіальності була розглянута Головним управлінням Пенсійного фонду України в Чернівецькій області.
Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області від 14 серпня 2025 року №063550007407 позивачу відмовлено у призначенні пенсії зі зменшенням пенсійного віку. Так, у названому рішенні зазначено, що пенсія призначається із зниженням пенсійного віку на 3 роки (за умови, якщо особи постійно проживали або постійно працювали на території забрудненої зони з моменту аварії по 31 липня 1986 року незалежно від часу проживання або роботи в цей період) та додатково на 1 рік за 2 роки проживання/роботи, але не більше 6 років. Документами підтверджено, що позивач проживав у зоні гарантованого добровільного відселення станом на 01 січня 1993 року – 2 роки 10 місяців 19 днів, чого недостатньо для визначення права на зниження пенсійного віку. Крім цього пенсійним органом встановлено, що страховий стаж ОСОБА_1 становить 36 років 7 місяців 27 днів. При цьому пенсійним органом вказано, що за доданими документами до страхового стажу позивача зараховано всі періоди.
За таких обставин, не погоджуючись із рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області від 14 серпня 2025 року №063550007407, позивач звернувся до суду з цим позовом.
Вирішуючи спір, суд зазначає таке.
Так, згідно з частиною першою та другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Відповідно до частини першої статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.
Відповідно до статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.
Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Отже, суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.
Як вбачається зі встановлених у справі обставин, позивач не погоджується з відмовою пенсійного органу у призначенні пенсії за віком із зменшенням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Така відмова оформлена рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області від 14 серпня 2025 року №063550007407, прийнятим за результатом розгляду заяви ОСОБА_1 від 06 серпня 2025 року.
Так, відмовляючи рішенням від 14 серпня 2025 року №063550007407 у призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком із зменшенням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» на підставі поданої позивачем заяви від 06 серпня 2025 року, відповідачем зазначено про не підтвердження наданими документами права на призначення такого виду пенсії.
Так, в оскаржуваному рішенні пенсійним органом зазначено, зокрема, що страховий стаж ОСОБА_1 становить 36 років 7 місяців 27 днів, і до такого стажу зараховано всі періоди.
Надаючи оцінку твердженням, наведеним відповідачем в оскаржуваному рішенні, суд зазначає таке.
Основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їхнього життя і здоров`я, створення єдиного порядку визначення категорій зон радіоактивного забруднення територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення визначені та закріплені в Законі України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28 лютого 1991 року №796-XII (далі - Закон №796-XII, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин), згідно зі статтею 9 якого особами, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, є: 1) учасники ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС - громадяни, які брали безпосередню участь у ліквідації аварії та її наслідків; 2) потерпілі від Чорнобильської катастрофи - громадяни, включаючи дітей, які зазнали впливу радіоактивного опромінення внаслідок Чорнобильської катастрофи; 3) громадяни, які брали безпосередню участь у ліквідації інших ядерних аварій та їх наслідків, у ядерних випробуваннях, у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, у складанні ядерних зарядів та здійсненні на них регламентних робіт; 4) громадяни, які постраждали від радіоактивного опромінення внаслідок будь-якої аварії, порушення правил експлуатації обладнання з радіоактивною речовиною, порушення правил зберігання і захоронення радіоактивних речовин, що сталося не з вини потерпілих.
Статтею 55 Закону №796-XII визначені умови надання пенсій за віком особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення
Зокрема, відповідно до абзацу 5 пункту 2 частини першої статті 55 Закону №796-XII особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», за наявності відповідного страхового стажу, зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку, але не менше 15 років страхового стажу. Особам, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні гарантованого добровільного відселення, умовою для призначення пенсії із зменшенням пенсійного віку є те, що вони станом на 01 січня 1993 прожили або відпрацювали в цій зоні не менше 3 років. За наявності такої умови названі особи мають право на зменшення пенсійного віку на 3 роки та додатково на 1 рік за 2 роки проживання, роботи, але не більше 6 років.
Отже, виникнення права на зниження пенсійного віку законодавець пов`язує із фактом фізичного перебування особи у забрудненій зоні у зв`язку із постійним проживанням або у зв`язку із роботою в такій місцевості. При цьому, як вбачається зі змісту статті 55 Закону №796-XII, зниження пенсійного віку залежить від рівня радіологічного забруднення місцевості та тривалості проживання в ній особи.
Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 19 вересня 2019 року у справі №556/1172/17.
Підпунктами 1, 2 пункту 2.1 Розділу II Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року №22-1 (у редакції постанови правління Пенсійного фонду України від 07 липня 2014 року №13-1) (далі - Порядок №22-1 в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що до заяви про призначення пенсії за віком додаються такі документи:
1) документ, що засвідчує реєстрацію у Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків (крім осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та офіційно повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку у паспорті), надається у разі відсутності в паспорті громадянина України або свідоцтві про народження інформації про реєстраційний номер облікової картки платника податків;
2) документи про стаж, що визначені Порядком підтвердження наявного стажу роботи для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року № 637 (далі - Порядок підтвердження наявного стажу роботи). За періоди роботи після впровадження персоніфікованого обліку у системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування (далі - персоніфікований облік) орган, що призначає пенсію, додає індивідуальні відомості про застраховану особу з реєстру застрахованих осіб за формою згідно з додатком 4 до Положення про реєстр застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 18 червня 2014 року № 10-1, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 08 липня 2014 року за № 785/25562 (у редакції постанови правління Пенсійного фонду України від 27 березня 2018 року № 8-1) (далі - Положення), а у разі необхідності - за формою згідно з додатком 3 до Положення (далі - індивідуальні відомості про застраховану особу).
Підпунктом 7 пункту 2.1 Розділу II Порядку №22-1 визначено перелік документів, які підтверджують право на призначення пенсії за віком зі зменшенням пенсійного віку.
Так, для потерпілих від Чорнобильської катастрофи документами для призначення пенсії за віком із зменшенням пенсійного віку є:
- для осіб, які постійно працювали (працюють) на територіях радіоактивного забруднення, додаються документи, видані підприємствами, установами, організаціями, органами місцевого самоврядування, що підтверджують період(и) постійної роботи в населених пунктах, віднесених до відповідних територій радіоактивного забруднення;
- для осіб, які постійно проживали (проживають) на територіях радіоактивного забруднення, додаються відомості про місце проживання, зазначені у пункті 2.22 цього розділу, та/або документи про проживання, видані органами місцевого самоврядування;
- для осіб, які евакуйовані із зони відчуження у 1986 році, додаються документи, видані Житомирською або Київською облдержадміністраціями;
- посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи (для осіб, які належать до категорії 4 постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи - за наявності) (при призначенні пенсії згідно зі статтею 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»).
Таким чином, у разі звернення особи із заявою про призначення пенсії за віком із зменшенням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону №796-XII для підтвердження факту наявності права на призначення такої пенсії заявником додаються, зокрема, документи про стаж, посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи та довідка про період проживання (роботи) на території радіоактивного забруднення, яка видається відповідним органом місцевого самоврядування.
Як свідчить зміст оскаржуваного у даному позові рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області, при дослідженні питання тривалості страхового стажу ОСОБА_1 пенсійним органом визначено, що такий становить 36 років 7 місяців 27 днів. При цьому зазначено, що до такого стажу зараховано всі періоди.
В контексті наведеного суд зауважує, що загальною рисою, яка відрізняє індивідуальні акти управління, є їх виражений правозастосовний характер. Головною рисою таких актів є їхня конкретність (гранична чіткість), а саме: чітке формулювання конкретних юридичних волевиявлень суб`єктами адміністративного права, які видають такі акти; розв`язання за їх допомогою конкретних, а саме індивідуальних, справ або питань, що виникають у сфері державного управління; чітка визначеність адресата, конкретної особи або осіб; виникнення конкретних адміністративно-правових відносин, обумовлених цими актами; чітка відповідність такого акта нормам чинного законодавства.
Водночас з огляду на положення частини другої статті 19 Конституції України та наведені у частині другій статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України критерії оцінки рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, варто зауважити, що відмова уповноваженого органу у призначенні особі пенсії за віком повинна ґрунтуватися на законі та бути обґрунтованою, тобто такою, що прийнята з урахуванням усіх обставин, які мають значення для прийняття такого виду рішень.
Крім цього, в силу положень статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України та статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суд звертає увагу на те, що Європейський суд з прав людини у рішенні по справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), №37801/97, п. 36, від 01 липня 2003 року, вказує, що орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.
Проте, всупереч наведеному вище, відповідач, стверджуючи в оскаржуваному рішенні про зарахування до страхового стажу позивача всіх періодів його роботи, не зазначив, яким чином та на підставі яких документів ним було здійснено розрахунок страхового стажу позивача і не вказав, які саме періоди роботи було зараховано до страхового стажу ОСОБА_1 .
Пенсійним органом при прийнятті оскаржуваного рішення не доведено факту належного дослідження періодів роботи позивача і не вказано при цьому, чи є визначений страховий стаж ОСОБА_1 тривалістю 36 років 7 місяців 27 днів достатнім для призначення йому пенсії із зменшенням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону №796-XII.
Крім цього відповідач не зазначив і того, які саме періоди роботи позивача не було зараховано до його страхового стажу, що дає право на призначення пенсії за віком із зменшенням пенсійного віку, не навівши при цьому жодних причин неврахування таких періодів роботи з посиланням на норми законодавства.
Поданий відповідачем відзив на позовну заяву не містить обґрунтованих доводів щодо указаних вище питань.
Оскаржуване у даній справі рішення також не містить жодних відомостей про недоліки документів, доданих позивачем до заяви про призначення пенсії від 06 серпня 2025 року (у разі їх наявності).
Стосовно посилань відповідача в оскаржуваному рішенні та відзиві на недостатність у позивача періоду проживання/роботи у зоні гарантованого добровільного відселення станом на 01 січня 1993 року (а такий у даному випадку згідно положень Закону №796-XII має становити 3 роки, натомість пенсійним органом визначено, що позивач проживав у зоні гарантованого добровільного відселення 2 роки 10 місяців 19 днів) суд зазначає таке. 
Верховний Суд у постанові від 17 червня 2020 року у справі №572/456/17 наголошував, що підставою для призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку є належність особи до потерпілих від Чорнобильської катастрофи та факт проживання (роботи).
Водночас єдиним документом, що підтверджує статус потерпілого від Чорнобильської катастрофи, учасника ліквідації наслідків на Чорнобильській АЕС та надає право користування пільгами, встановленими Законом №796-XII, зокрема, правом на призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку, встановленого для одержання державних пенсій, є посвідчення «Учасник ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС» або «Потерпілий від Чорнобильської катастрофи».
Вказана позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 27.02.2018 у справі №344/9789/17, від 24.10.2019 у справі №152/651/17, від 25.11.2019 у справі №464/4150/17 та від 27.04.2020 у справі №212/5780/16-а.
Аналогічну позицію підтримано Верховним Судом і у справах №357/6372/17 (постанова від 30 серпня 2022 року), №500/8031/21 (постанова від 19 червня 2024 року).
Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 27.03.2019 у справі №569/7589/17 (№14-560цс18) також зазначалось, що «… право на пенсію відповідно до Закону №796-XII мають лише ті особи, які отримали посвідчення учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС і (або) потерпілого внаслідок Чорнобильської катастрофи».
Крім цього згідно з пунктом 3 частини першої статті 11 Закону №796-ХІІ до потерпілих від Чорнобильської катастрофи належать особи, які постійно проживають або постійно працюють чи постійно навчаються у зонах безумовного (обов`язкового) та гарантованого добровільного відселення, за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали чи постійно навчалися у зоні безумовного (обов`язкового) відселення не менше двох років, а у зоні гарантованого добровільного відселення - не менше трьох років.
Отже, за правилами, встановленими пунктом 3 частини першої статті 14 Закону №796-ХІІ пільги та компенсації, визначені цим Законом, у тому числі й право на призначення пенсії за віком із зменшенням пенсійного віку, передбачаються для осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, зокрема, для тих, які постійно проживають або постійно працюють чи постійно навчаються у зонах безумовного (обов`язкового) та гарантованого добровільного відселення за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали чи постійно навчалися у зоні безумовного (обов`язкового) відселення не менше двох років, а у зоні гарантованого добровільного відселення - не менше трьох років, - категорія 3.
Відповідно до пункту 5 Порядку видачі посвідчень особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, затвердженого Кабінету Міністрів України від 20 січня 1997 року №51 (далі - Порядок №51, який був чинний на час видачі позивачу посвідчення громадянина, який потерпів від Чорнобильської катастрофи), потерпілим від Чорнобильської катастрофи (не віднесеним до категорії 2), які постійно проживали на територіях зон безумовного (обов`язкового) та гарантованого добровільного відселення на день аварії або які за станом на 1 січня 1993 р. прожили у зоні безумовного (обов`язкового) відселення не менше двох років, а на території зони гарантованого добровільного відселення - не менше трьох років та відселені або самостійно переселилися з цих територій, чи таким, що постійно проживають або постійно працюють чи постійно навчаються у зонах безумовного (обов`язкового) та гарантованого добровільного відселення, за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 р. прожили або відпрацювали чи постійно навчалися у зоні безумовного (обов`язкового) відселення не менше двох років, а у зоні гарантованого добровільного відселення - не менше трьох років, і віднесеним до категорії 3, видаються посвідчення зеленого кольору, серія Б.
Отже, документом, який підтверджує факт проживання або роботи позивача в зоні гарантованого добровільного відселення протягом не менше 3 років до 01 січня 1993 року є саме посвідчення громадянина, який постійно проживає або постійно працює на території зони гарантованого добровільного відселення (категорії 3), яке, як указано вище, видавалося лише за умови, що станом на 01 січня 1993 року громадянин прожив у цій зоні не менше трьох років.
Крім цього, суд зауважує, що у пункті 30 постанови від 26 липня 2023 року у справі №460/2589/20 Верховний Суд також констатував, що Законом №796-ХІІ та Порядком №51 передбачено, що саме посвідчення відповідної категорії є документом, що підтверджує статус громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та надає право користування пільгами, визначеними Законом для такої категорії.
З огляду на викладене, суд вважає, що видавши позивачу посвідчення серії НОМЕР_1 категорії 3, держава визнала та підтвердила факт того, що позивач станом на 1 січня 1993 проживав у зоні посиленого радіологічного контролю не менше трьох років.
В ході судового розгляду цієї справи по суті відповідачем не спростовано і не надано доказів недостовірності (недійсності) факту постійного проживання позивача у зоні посиленого радіоекологічного контролю, який, як зазначено вище, підтверджується належним позивачу посвідченням серії НОМЕР_1 , виданим Житомирською облдержадміністрацією.
Перевіряючи оскаржуване позивачем рішення суб`єкта владних повноважень на відповідність його критеріям, наведеним у частині другій статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, суд приходить до висновку, що відповідач діяв не на підставі закону, який регулює спірні відносини; необґрунтовано, тобто без урахування усіх обставин, що мають значення для прийняття такого виду рішень; нерозсудливо; без дотримання необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав та інтересів позивача і цілями, на досягнення яких спрямоване оскаржуване рішення.
Зважаючи на те, що звернення до суду з цим позовом обумовлено, фактично, незгодою позивача із рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області від 14 серпня 2025 року №063550007407, яким позивачу безпідставно відмовлено у призначенні пенсії зі зменшенням пенсійного віку за його заявою від 06 серпня 2025 року, то суд приходить до висновку про протиправність оскаржуваного рішення, а тому таке підлягає скасуванню.
Визначаючись щодо способу захисту порушеного права позивача, враховуючи висновок суду про протиправність оскаржуваного рішення про відмову у призначенні позивачу пенсії за віком, виходячи з повноважень, визначених статтею 245 Кодексу адміністративного судочинства України, суд вважає, що належним способом захисту порушеного права позивача у спірних відносинах буде зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 06 серпня 2025 року про призначення пенсії за віком із зменшенням пенсійного віку на підставі статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» з урахуванням висновків суду, викладених у цьому рішенні.
Стосовно ефективності такого способу захисту варто зазначити, що суд має право визнати бездіяльність суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язати вчинити певні дії. Суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд і зазначати будь-яку підставу для відмови.
Втім, наведених обставин не встановлено, а оцінка судом правомірності оскаржуваного рішення стосувалася лише тих мотивів, які наведено у ньому.
На переконання суду, саме такий спосіб захисту порушених прав позивача відповідає об`єкту порушеного права й у спірних правовідносинах є достатнім та необхідним.
Згідно частини першої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Статтею 72 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Відповідно до статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
Згідно статей 74-76 Кодексу адміністративного судочинства України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Відповідно до частини першої та другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Згідно частин першої-третьої статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Оцінивши належність, допустимість, достовірність вказаних вище доказів окремо, а також достатність і взаємний зв`язок цих доказів у їх сукупності, суд вважає, що позивачем доведено наявність підстав для часткового задоволення заявлених вимог.
Відповідно до частини п`ятої статті 246 Кодексу адміністративного судочинства України у резолютивній частині рішення (окрім іншого) зазначається розподіл судових витрат.
Відповідно до частини першої статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Згідно частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
За приписами частини сьомої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
З матеріалів справи вбачається, що позивачем за подання до суду цього позову сплачено судовий збір у сумі 1211,20 грн.
Зважаючи на часткове задоволення позовних вимог, судовий збір підлягає стягненню з відповідача в сумі 605,60 грн на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України у Чернівецькій області як суб`єкта владних повноважень, який ухвалив оскаржуване незаконне рішення.
Крім цього, позивач у прохальній частині позову просить суд зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області надати звіт про виконання судового рішення.
Вказане суд розцінює як клопотання про встановлення судового контролю за виконанням судового рішення та зазначає таке.
Частиною п`ятою статті 382 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що за письмовою заявою заявника суд під час ухвалення рішення суду може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене таке рішення, подати звіт про його виконання. 
Отже, встановити судовий контроль за виконанням судового рішення суб`єктом владних повноважень - відповідачем у справі, суд першої інстанції може під час ухвалення рішення у справі. Тобто, зазначене на вказаній процесуальній стадії є правом суду, а не його обов`язком.
Варто зауважити, що встановлення судового контролю за виконанням судових рішень є заходом превентивного впливу на відповідача у справі з метою своєчасного виконання своїх зобов`язань у межах відповідної справи. Встановлення судового контролю при ухваленні судового рішення по суті позовних вимог попереджує неналежне виконання відповідачем обов`язків, що виникли внаслідок задоволення позовних вимог позивача.
Водночас суд звертає увагу на те, що позивачем не наведено обґрунтованих сумнівів щодо невиконання відповідачем даного судового рішення, після набрання його законної сили. 
Враховуючи викладене, суд не вважає за необхідним зобов`язувати відповідача подати до суду звіт про виконання рішення суду у цій справі.
Керуючись статтями 9, 72, 73, 74-76, 77, 90, 139, 241-246, 250, 263, 382 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області про визнання протиправною відмову та зобов`язання вчинити дії задовольнити частково.
Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області від 14 серпня 2025 року №063550007407 про відмову ОСОБА_1 у призначенні пенсії за віком із зменшенням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 06 серпня 2025 року про призначення пенсії за віком із зменшенням пенсійного віку на підставі статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» з урахуванням висновків суду, викладених у цьому рішенні.
В задоволенні іншої частини позову відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 605,60 грн за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Датою ухвалення судового рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення. Повне судове рішення складено 22 січня 2026 року.

Повне найменування учасників процесу: позивач – ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ); відповідач – Головне управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області (Площа Центральна, 3, м. Чернівці, код ЄДРПОУ 40329345).

Суддя О.П. Лелюк