ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 грудня 2025 року 
м. Київ
cправа №  910/7956/24 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду: Баранець О. М. - головуючий, Кролевець О. А., Мамалуй О. О.,
за участю секретаря судового засідання Сініцина В. А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу ОСОБА_1 
на рішення Господарського суду міста Києва
у складі судді Ковтуна С.А.
від 24.04.2025
та на постанову       Північного апеляційного господарського суду
у складі колегії суддів:       Сітайло Л.Г., Пономаренка Є.Ю., Корсака В.А.
від 15.09.2025
у справі за позовом  ОСОБА_1 
до 1. Київської обласної державної адміністрації (Київської обласної військової адміністрації); 2. Департаменту культури та туризму Київської обласної державної адміністрації; 3. Релігійної організації "Релігійна громада парафія на честь Святого великомученика Георгія Побідоносця Київської єпархії Української Православної Церкви (Православної Церкви України)"
про визнання недійсним протоколу, статуту, визнання протиправним та скасування розпорядження, скасування запису про державну реєстрацію,
за участю представників:
від позивача: Задніпряний В.В. , ОСОБА_1, 
від відповідача-1: не з`явилися, 
від відповідача-2: не з`явилися,
від відповідача-3: Йосипенко С.Т.
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У червні 2024 року     ОСОБА_1 звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Київської обласної державної адміністрації (Київської обласної військової адміністрації), Департаменту культури та туризму Київської обласної державної адміністрації (Київської обласної військової адміністрації), релігійної організації «Релігійна громада парафія на честь Святого великомученика Георгія Побідоносця Київської єпархії Української Православної Церкви (Православної церкви України) смт Коцюбинське Бучанського району Київської області» у якій просив (з урахуванням заяви про зміну предмету позову):
1. Визнати недійсним протокол № 1 загальних зборів Релігійної громади парафії на честь Святого Великомученика Георгія Побідоносця Київської єпархії Української Православної Церкви смт Коцюбинське Київської області від 03 лютого 2024 року. 
2. Визнати недійсним статут релігійної організації «Релігійна громада парафія на честь Святого Великомученика Георгія Побідоносця Київської єпархії Української Православної Церкви (Православної церкви України) смт Коцюбинське Бучанського району Київської області» в новій редакції, зареєстрований розпорядженням голови Київської обласної військової адміністрації від 20 лютого 2024 року № 166 «Про реєстрацію статуту релігійної організації «Релігійна громада парафія на честь Святого великомученика Георгія Побідоносця Київської єпархії Української Православної Церкви (Православної церкви України) смт Коцюбинське Бучанського району Київської області» (Київська область, Бучанський район, смт. Коцюбинське, вулиця Пономарьова, 1/1) та на підставі чого внесено запис в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань - Державна реєстрація змін до відомостей про юридичну особу, 08.03.2024 09:34:35, 1003571070002002511 (ЄДРПОУ 36383071). 
3. Визнати протиправним та скасувати розпорядження голови Київської обласної військової адміністрації від 20 лютого 2024 року № 166 «Про реєстрацію статуту релігійної організації «Релігійна громада парафія на честь Святого великомученика Георгія Побідоносця Київської єпархії Української Православної Церкви (Православної церкви України) смт Коцюбинське Бучанського району Київської області» (Київська область, Бучанський район, смт. Коцюбинське, вулиця Пономарьова, 1/1). 
4. Скасувати запис про державну реєстрацію змін до відомостей про юридичну особу, 08.03.2024 09:34:35, 1003571070002002511 (ЄДРПОУ 36383071) релігійна організація «Релігійна громада парафія на честь Святого Великомученика Георгія Побідоносця Київської єпархії Української православної церкви (Православної церкви України) смт Коцюбинське Бучанського району Київської області» (ЄДРПОУ 36383071) які містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. 
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що проведення загальних зборів (парафіяльних зборів) та ухвалення ними рішення про зміну канонічного підпорядкування релігійної організації «Релігійна громада парафія на честь Святого великомученика Георгія Побідоносця Київської єпархії Української Православної Церкви смт Коцюбинське Бучанського району Київської області» здійснювалось без дотримання вимог чинного законодавства та з порушенням статуту цієї організації, а тому затверджений ними статут релігійної організації «Релігійна громада парафія на честь Святого великомученика Георгія Побідоносця Київської єпархії Української Православної Церкви (Православної церкви України) смт Коцюбинське Бучанського району Київської області», рішення про його реєстрацію (оскаржуване розпорядження) та відповідний запис про реєстрацію змін до відомостей про юридичну особу є протиправними та підлягають скасуванню.
Позивач посилається на те, що всупереч статуту релігійної організації, що був чинний станом на 03.02.2024 (редакція від      23.11.2009) настоятель парафії (позивач) не скликав парафіяльні збори, а в самих зборах брали участь особи, які не є членами парафії. Розпорядження      Київської обласної державної адміністрації щодо реєстрації статуту, як вважає позивач, прийнято за результатами розгляду документів, які не відповідали вимогам ст.14 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації»: документи не містили заяви керівника або уповноваженого представника, оскільки тільки позивач, як керівник релігійної громади або уповноважений ним представник мали право діяти в порядку сомопредставництва; відомості у заяві не відповідали відомостям у поданих документах. 
Короткий виклад обставин справи, встановлених судами попередніх інстанцій
Релігійна громада парафії на честь Святого Великомученика Георгія Побідоносця Київської єпархії Української Православної Церкви, як об`єднання православних віруючих для задоволення релігійних потреб громадян сповідувати і поширювати християнську віру, заснована у 2009 році. 
23 листопада 2009 року загальними зборами віруючих громади прийнято статут релігійної громади парафії на честь Святого Великомученика Георгія Побідоносця Київської єпархії Української Православної Церкви (протокол №   1 від 23.11.2009), який зареєстровано розпорядженням голови Київської обласної державної адміністрації від 04.02.2010      № 98.
Державну реєстрацію релігійної громади парафії на честь Святого Великомученика Георгія Побідоносця Київської єпархії Української Православної Церкви як юридичної особи проведено 04.02.2010 (свідоцтво про державну реєстрацію юридичної особи серії А00 № 4940499). 
За статутом релігійна громада парафії на честь Святого Великомученика Георгія Побідоносця Київської єпархії Української Православної Церкви є первинним структурним підрозділом Української Православної Церкви (далі - УПЦ) і входить до складу Київської єпархії УПЦ.
Релігійна громада парафії на честь Святого Великомученика Георгія Побідоносця Київської єпархії Української Православної Церкви зобов`язалася здійснювати свою діяльність при дотриманні чинного законодавства України, Статуту правління УПЦ, Статуту управління Київської єпархії УПЦ, статуту релігійної громади (п. 1.4 статуту). 
Діяльність парафії поширюється на смт Коцюбинське Київської області (п.   1.10 статуту).
Структура та управління релігійної громади парафії на честь Святого Великомученика Георгія Побідоносця Київської єпархії Української Православної Церкви (далі - парафія) є предметом регулювання розділу ІІ статуту. 
Згідно з п. 2.1 статуту вищим органом парафіяльного управління є парафіяльні збори, які за посадою очолює настоятель парафії. До складу парафіяльних зборів належать священнослужителі, церковнослужителі, члени парафії, миряни, які досягли 18-річного віку, визнають обов`язковість Статуту про управління УПЦ, регулярно беруть участь у богослужінні, сповідуються та причащаються, перебувають у канонічному послухові до настоятеля і не перебувають під забороною, церковним або кримінальним судом загальної юрисдикції, що забороняє повноцінну участь у богослужбовому житті.
Парафіяльні збори скликаються настоятелем спільно з парафіяльною радою або, за благословенням єпархіального архієрея, благочинним, або іншим уповноваженим представником єпархіального архієрея у міру потреби, але не рідше ніж один раз на рік (п. 2.2. статуту). 
Парафіяльні збори вважаються чинними за умови присутності на них не менше 2/3 від числа членів Парафіяльних зборів, рішення яких приймаються простою більшістю голосів. При рівній кількості голосів голос головуючого є вирішальним (п. 2.4 статуту).
Парафію очолює настоятель, який призначається єпархіальним архієреєм. У своїй діяльності настоятель підзвітний єпархіальному архієрею (п. 2.13 статуту).
Одними з обов`язків настоятеля є ведення списку членів Парафіяльних зборів (підпункт «б» пункту 2.14 статуту), скликання Парафіяльних зборів та головування на них (підпункт «є» пункту 2.14 статуту).
З 2011 року настоятелем парафії був позивач.
Статут релігійної громади парафії на честь Святого Великомученика Георгія Побідоносця Київської єпархії Української Православної Церкви, крім критеріїв, які наведені у п. 2.1, не містив порядок обліку членства осіб у парафії.
03 лютого 2024 року                   відбулися загальні збори релігійної громади парафії на честь Святого Великомученика Георгія Побідоносця Київської єпархії Української Православної Церкви смт Коцюбинське Київської області (далі - Релігійна громада або Парафія). Рішення, що ухвалені цими зборами, оформлені протоколом № 1 (далі - Протокол).
Згідно з цим Протоколом на зборах були присутніми 77 осіб, які ідентифікують себе як члени цієї релігійної громади. На розгляд зборів були винесені такі питання:
1. Обрання голови і секретаря загальних зборів.
2. Обрання складу лічильної комісії парафіяльних зборів Релігійної громади. 
3. Встановлення списку членів загальних зборів Релігійної громади.
4. Зміна підлеглості Релігійної громади у канонічних та організаційних питаннях шляхом входу до складу релігійного об`єднання - Православної церкви України.
5. Зміна найменування Релігійної громади.
6. Зміна місцезнаходження Релігійної громади.
7. Погодження змін до статуту Релігійної громади єпархіальним архієреєм Релігійної громади.
8. Внесення змін та прийняття статуту Релігійної громади шляхом викладення його в новій редакції.
9. Зміни у поминаннях під час здійснення богослужінь.
10. Припинення повноважень керівника Релігійної громади.
11. Обрання складу парафіяльної ради Релігійної громади.
12. Обрання складу ревізійної комісії Релігійної громади.
13. Уповноваження на підписання протоколу загальних зборів.
14. Проведення реєстрації статуту Релігійної громади в новій редакції та державної реєстрації змін до відомостей про Релігійну громаду, що містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань.
Головою цих зборів обрано ОСОБА_3 , а секретарем - ОСОБА_4 , які підписали Протокол (справжність підписів цих осіб посвідчено нотаріусом 09.02.2024).
З усіх питань збори прийняли позитивні (проголосували «за») рішення, зокрема і з таких:
- вирішили змінити підлеглість Релігійної громади у канонічних та оганізаційних питаннях шляхом входу до складу релігійного об`єднання - Православної Церкви України, а також визначити, що Релігійна громада канонічно та організаційно підпорядковується Управлінню Київської єпархії Української Православної Церкви (Православної Церкви України) та Київській Митрополії Української Православної Церкви (Православної Церкви України), є підзвітною єпархіальним зборам та єпархіальному архієрею Київської єпархії Української Православної Церкви (Православної Церкви України);
- змінено офіційне найменування релігійної громади, визначивши таке нове найменування: релігійна організація «Релігійна громада парафія на честь Святого Великомученика Георгія Побідоносця Київської єпархії Української Православної Церкви (Православної церкви України) смт Коцюбинське Бучанського району Київської області»;
- викладено та прийнято статут Релігійної громади в новій редакції;
- припинено повноваження керівника Релігійної громади ОСОБА_1 ;
- обрано головою парафіяльної ради Релігійної громади ОСОБА_5 на три роки;
- вирішили провести державну реєстрацію статуту Релігійної громади у новій редакції, державну реєстрацію змін до відомостей про Релігійну громаду, уповноважити ОСОБА_5 на представництво Релігійної громади перед органами державної влади.
07 березня 2024 року ОСОБА_5 звернувся      із заявою до Київської обласної державної адміністрації (Київської      обласної військової адміністрації) щодо реєстрації статуту Релігійної організації в новій редакції.
Київська      обласна державна адміністрація (Київська      обласна військова адміністрація) прийняла розпорядження № 166 від 20.02.2024      «Про реєстрацію статуту релігійної організації «Релігійна громада парафія на честь Святого великомученика Георгія Побідоносця Київської єпархії Української Православної Церкви (Православної церкви України) смт Коцюбинське Бучанського району Київської області).
08.03.2024 до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань внесено запис про державну реєстрацію змін до відомостей про юридичну особу, номер запису 1003571070002002511.
Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та постанови суду апеляційної інстанції
Господарський суд міста Києва рішенням від 24.04.2025 у справі №      910/7956/24, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 15.09.2025, в позові відмовив. 
Рішення судів обґрунтовані тим, що позивачем не доведена нелегітимність зборів від 03.02.2024 як загальних зборів релігійної громади парафії на честь Святого Великомученика Георгія Побідоносця Київської єпархії Української Православної Церкви смт Коцюбинське Київської області, а також нечинність та неправомочність ухвалених ними рішень. Оскільки вимоги про визнання недійсним статуту Релігійної організації "Релігійна громада парафія на честь Святого Великомученика Георгія Побідоносця Київської єпархії Української Православної Церкви (Православної церкви України) смт   Коцюбинське Бучанського району Київської області" в новій редакції ґрунтуються на доводах щодо неправомочності рішень загальних зборів 03.02.2024, недоведеність такої нелегітимності є підставою для відмови у задоволені цієї вимоги. Також, суд дійшов висновку, що оскільки розпорядження від 20.02.2024 №166 є ненормативним актом, який вичерпав свою дію, вимога про визнання його недійсним є неефективним способом захисту, у зв`язку з чим у позов у цій частині не підлягає задоволенню. Крім того, на переконання суду не підлягає задоволенню і вимога про скасування запису про державну реєстрацію змін до відомостей про юридичну особу, 08.03.2024 09:34:35, 1003571070002002511, оскільки ця вимога є похідною вимогою від недійсності протоколу загальних зборів від 03.02.2024 №1, необґрунтованість якої та наведених позивачем на її підтвердження доводів, є підставою для відмови у позові також в частині скасування запису про державну реєстрацію змін.
Короткий зміст вимог касаційної скарги та аргументи учасників справи
ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на постанову Північного апеляційного господарського суду від 15.09.2025 та на рішення Господарського суду міста Києва від 24.04.2025 у справі № 910/7956/24, у якій просив їх скасувати, ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. 
Касаційна скарга подана на підставі пункту 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України.
В обґрунтування підстав, передбачених пунктом 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, скаржник зазначив про те, що суди попередніх інстанцій, приймаючи рішення про відмову в позові, не врахували правову позицію, викладену у п.8.50 постанови Великої Палати Верховного Суду у справі № 906/1330/21 від 3 квітня 2024 року, відповідно до якої членами релігійної громади можуть також бути особи, які мешкають в іншому населеному пункті, ніж той, у якому знаходиться культова споруда та який не є занадто від неї віддаленим. 
Судом встановлено, що голова Зборів ОСОБА_3 зареєстрований за місцем проживання у м. Ірпінь, а секретар Зборів - ОСОБА_4 - у м. Вишневе Київської області. Проте, культова споруда знаходиться в смт Коцюбинське на вул. Пономарьова, 1/1 , яке є занадто віддаленим від міста Вишневого на 15 кілометрів та на 15 кілометрів від міста Ірпінь. За таких умов зазначені особи не мали ніякої можливості регулярного відвідування богослужінь. Дані особи не мали права та повноважень щодо скликання та проведення Загальних зборів. Збори лише за їхньої участі та головування є нелегітимними та нечинними. Отже, Збори організовані та проведені громадянами ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не є правомочними на прийняття оскаржуваних позивачем рішень. 
Судами як першої, так і апеляційної інстанції неправильно застосовані норми статті 8 Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації», відповідно до якої релігійна громада є місцевою релігійною організацією віруючих громадян одного й того самого культу, віросповідання, напряму, течії або толку, які добровільно об`єдналися з метою спільного задоволення релігійних потреб. Членство в релігійній громаді ґрунтується на принципах вільного волевиявлення, а також на вимогах статуту (положення) релігійної громади. Релігійна громада на власний розсуд приймає нових та виключає існуючих членів громади у порядку, встановленому її статутом (положенням). Держава визнає право релігійної громади на її підлеглість у канонічних та організаційних питаннях будь-яким діючим в Україні та за її межами релігійним центрам (управлінням), крім тих керівних центрів (управлінь), які знаходяться за межами України в державі, яка визнана такою, що здійснила або здійснює збройну агресію проти України та/або тимчасово окупувала частину території України, і діяльність яких заборонена в Україні, та релігійних організацій, діяльність яких не допускається відповідно до вимог статті 5-1 цього Закону, а також вільну зміну цієї підлеглості шляхом внесення відповідних змін до статуту (положення) релігійної громади. Рішення про зміну підлеглості та внесення відповідних змін до статуту ухвалюється загальними зборами релігійної громади. Такі загальні збори релігійної громади можуть скликатися її членами. Рішення про зміну підлеглості та внесення відповідних змін або доповнень до статуту ухвалюється не менш як двома третинами від кількості членів релігійної громади, необхідної для визнання повноважними загальних зборів релігійної громади відповідно до статуту (положення) релігійної громади.
Частина громади, не згідна з рішенням про зміну підлеглості, має право утворити нову релігійну громаду і укласти договір про порядок користування культовою будівлею і майном з їхнім власником (користувачем).
Кількість населення селища міського типу Коцюбинське Київської області, згідно відкритих даних налічує 16 862 особи. Проте, згідно витребуваних та здобутих судом першої інстанції доказів - матеріалів реєстраційної справи в Загальних зборах брали лише участь дві особи - ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . За таких умов зазначені Збори не є правомочними.
Відповідач-1 подав відзив на касаційну скаргу, у якому просив залишити її без задоволення, а судові рішення - без змін.
Інші учасники справи правом подати відзив на касаційну  скаргу не скористалися, що не перешкоджає касаційному перегляду постановлених у справі судових рішень.
ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Щодо меж розгляду справи судом касаційної інстанції
Відповідно до частини першої статті 300 Господарського процесуального кодексу України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
Оцінка аргументів учасників справи і висновків суду першої та апеляційної інстанцій
Верховний Суд неодноразово зазначав про те, що касаційне провадження у справах залежить виключно від доводів та вимог касаційної скарги, наведених скаржником і які стали підставою для відкриття касаційного провадження.
При цьому самим скаржником у касаційній скарзі з огляду на принцип диспозитивності визначається підстава, вимоги та межі касаційного оскарження, а тому тягар доказування наявності підстав для касаційного оскарження, передбачених, частиною другою статті 287 ГПК України, покладається на скаржника.
Суд, забезпечуючи реалізацію основних засад господарського судочинства, закріплених у частині третій статті 2 ГПК України, зокрема, ураховуючи принцип рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальності сторін, та дотримуючись принципу верховенства права, на підставі встановлених фактичних обставин здійснює перевірку застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.
Позивач у касаційній скарзі підставою касаційного оскарження рішення місцевого господарського суду та постанови суду апеляційної інстанції визначив пункт 1 частини 2 статті 287 ГПК України.
Надаючи оцінку доводам касаційної скарги щодо наявності випадку, передбаченого пунктом 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, для касаційного оскарження судових рішень, необхідно зазначити, що для касаційного перегляду з підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, наявності самих лише висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у певній справі не достатньо, обов`язковою умовою для касаційного перегляду судового рішення є подібність правовідносин у справі, в якій Верховний Суд зробив висновки щодо застосування норми права, з правовідносинами у справі, яка переглядається.
Водночас колегія суддів зазначає, що підставою для касаційного оскарження є неврахування висновку Верховного Суду саме щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції в обґрунтування мотивувальної частини постанови. Саме лише зазначення у постанові Верховного Суду норми права також не є його правовим висновком про те, як саме повинна застосовуватися норма права у подібних правовідносинах.
Також Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22.03.2023 у справі №   154/3029/14-ц зазначила, що правові висновки Верховного Суду не мають універсального характеру для всіх без винятку справ.
З огляду на різноманітність суспільних правовідносин та обставин, які стають підставою для виникнення спорів у судах, з урахуванням фактичних обставин, які встановлюються судами на підставі наданих сторонами доказів у кожній конкретній справі, суди повинні самостійно здійснювати аналіз правовідносин та оцінку релевантності та необхідності застосування правових висновків суду касаційної інстанції в кожній конкретній справі.
На предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях.
Проаналізувавши доводи скаржника про те, що суди першої та апеляційної інстанцій, приймаючи рішення про відмову в позові, не врахували висновків Верховного Суду, викладених у п. 8.50 постанови Великої Палати Верховного Суду від 03.04.20244 у справі № 906/1330/21, та дійшли помилкового висновку про наявність у ОСОБА_3 та ОСОБА_4 права на скликання та проведення загальних зборів 03.02.2024, оскільки ці особи не є членами релігійної громади, відповідно ці збори не є правомочними на прийняття оскаржуваних позивачем рішень, Верховний Суд вважає, що вони не спростовують правильності висновків судів попередніх інстанцій у цій справі №   910/7956/24 та не можуть бути підставою для їх скасування.
Стаття 35 Конституції України гарантує кожному право на свободу світогляду і віросповідання. Це право включає свободу сповідувати будь-яку релігію або не сповідувати ніякої, безперешкодно відправляти одноособово чи колективно релігійні культи і ритуальні обряди, вести релігійну діяльність.
Згідно зі статтею 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Право кожної особи на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу закріплено у статті 16 ЦК України. 
Частиною першою статті 2 ГПК України визначено, що завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.
Відповідно до ч. ч. 2, 4 ст. 3 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» (далі - Закон) ніхто не може встановлювати обов`язкових переконань і світогляду. Не допускається будь-яке примушування при визначенні громадянином свого ставлення до релігії, до сповідання або відмови від сповідання релігії, до участі або неучасті в богослужіннях, релігійних обрядах і церемоніях, навчання релігії. Здійснення свободи сповідувати релігію або переконання підлягає лише тим обмеженням, які необхідні для охорони громадської безпеки та порядку, життя, здоров`я і моралі, а також прав і свобод інших громадян, встановлені законом і відповідають міжнародним зобов`язанням України.
Згідно зі ст. 7 вказаного Закону, релігійні організації в Україні утворюються з метою задоволення релігійних потреб громадян сповідувати і поширювати віру і діють відповідно до своєї ієрархічної та інституційної структури, обирають, призначають і замінюють персонал згідно із своїми статутами (положеннями). Релігійними організаціями в Україні є релігійні громади, управління і центри, монастирі, релігійні братства, місіонерські товариства (місії), духовні навчальні заклади, а також об`єднання, що складаються з вищезазначених релігійних організацій. Релігійні об`єднання представляються своїми центрами (управліннями).
Звертаючись з даним позовом до суду, позивач вказав на порушення своїх прав як настоятеля, керівника релігійної організації та дійсного члена парафіяльних зборів, оскільки всупереч статуту релігійної організації, що був чинний станом на 03.02.2024 (редакція від 23.11.2009), настоятель парафії (позивач) не скликав парафіяльні збори, а в самих зборах брали участь особи, які не є членами парафії. 
Крім того, позивач вбачає порушення своїх прав в ухваленні рішень загальними зборами членів релігійної організації, оформлених протоколом №1 від 03.02.2024, зокрема, щодо зміни канонічної підлеглості. 
Незважаючи на обрання позивачем неналежного способу захисту шляхом визнання недійсним протоколу зборів Релігійної громади, суди попередніх інстанцій правильно виходили з того, що зміст рішень зборів від 03.02.2024 як юридичного факту, що породжує правові наслідки, підлягає дослідженню з визначених позивачем мотивів.
Отже, предметом дослідження у цій справі є оформлене протоколом №1 рішення загальних зборів членів релігійної організації "Релігійна громада парафія на честь Святого Великомученика Георгія Побідоносця Київської єпархії Української Православної Церкви (Православної церкви України) смт  Коцюбинське Бучанського району Київської області" від 03.02.2024, зокрема, щодо зміни канонічної підлеглості релігійної громади, зміни назви та прийняття Статуту релігійної громади у новій редакції.
Згідно з частиною першою статті 8 Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації" (тут і далі в редакції, чинній на момент скликання та проведення спірних зборів релігійної організації) релігійна громада є місцевою релігійною організацією віруючих громадян одного й того самого культу, віросповідання, напряму, течії або толку, які добровільно об`єдналися з метою спільного задоволення релігійних потреб.
Членство в релігійній громаді ґрунтується на принципах вільного волевиявлення, а також на вимогах статуту (положення) релігійної громади. Релігійна громада на власний розсуд приймає нових та виключає існуючих членів громади у порядку, встановленому її статутом (положенням).
Держава визнає право релігійної громади на її підлеглість у канонічних та організаційних питаннях будь-яким діючим в Україні та за її межами релігійним центрам (управлінням) і вільну зміну цієї підлеглості шляхом внесення відповідних змін до статуту (положення) релігійної громади. Рішення про зміну підлеглості та внесення відповідних змін або доповнень до статуту ухвалюється загальними зборами релігійної громади. Такі загальні збори релігійної громади можуть скликатися її членами.
Рішення про зміну підлеглості та внесення відповідних змін або доповнень до статуту ухвалюється не менш як двома третинами від кількості членів релігійної громади, необхідної для визнання повноважними загальних зборів релігійної громади відповідно до статуту (положення) релігійної громади.
Рішення про зміну підлеглості та внесення відповідних змін або доповнень до статуту засвідчується підписами членів відповідної релігійної громади, які підтримали таке рішення.
Рішення про зміну підлеглості та внесення відповідних змін або доповнень до статуту      підлягає реєстрації в порядку, встановленому статтею 14 цього Закону.
Зміна підлеглості релігійної громади не впливає на зміст права власності      та інших речових прав такої релігійної громади, крім випадку, встановленого статтею 18 цього Закону.
Частина громади, не згідна з рішенням про зміну підлеглості, має право утворити нову релігійну громаду і укласти договір про порядок користування культовою будівлею і майном з їхнім власником (користувачем).
Відповідно до частин 2 та 5 ст. 12 Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації" статут (положення) релігійної організації приймається на загальних зборах віруючих громадян або на релігійних з`їздах, конференціях. Статут (положення) релігійної організації не повинен суперечити чинному законодавству.
Як вбачається з зазначених вище норм, законодавець установив механізм, за яким рішення про зміну підлеглості та внесення відповідних змін або доповнень до статуту ухвалюється не менш як двома третинами від кількості членів релігійної громади, необхідної для визнання повноважними загальних зборів релігійної громади, і такі збори можуть скликатися її членами. Цей механізм дозволив релігійній громаді як організації вірян, які об`єдналися з метою спільного задоволення релігійних потреб, вирішувати важливе питання організації громади, чим держава захистила гарантоване статтею 9 Конвенції право на свободу віросповідання у його колективному вимірі в світлі статті 11 Конвенції, яка захищає право на об`єднання.
При цьому, як встановлено судами попередніх інстанцій, за змістом п. 2.2 статуту релігійної організації в редакції від 01.12.2009, чинній станом на дату проведення спірних зборів, парафіяльні збори скликаються настоятелем спільно з Парафіяльною радою або, за благословенням єпархіального архієрея, благочинним, або іншим  уповноваженим представником єпархіального архієрея у міру потреби, але не  рідше ніж один раз на рік.      Підпунктом є) пункту 2.14 Статуту також визначено, що до обов`язків настоятеля  належить скликання Парафіяльних зборів та головування на них. Парафіяльні збори вважаються чинними за умови присутності на них не менше 2/3 від числа членів Парафіяльних зборів,  рішення яких приймається простою більшістю голосів (пункт 2.4).
Проте як вірно враховано судами попередніх інстанцій, за нормами статті 12 Закону статут (положення) релігійної організації не повинен суперечити чинному законодавству.
Законодавством, а саме ст. 8 Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації", передбачено, що рішення про зміну підлеглості та внесення відповідних змін або доповнень до статуту ухвалюється загальними зборами релігійної громади і такі загальні збори релігійної громади можуть скликатися її членами.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 03.04.2024 у справі №906/1330/21, на неврахуванні висновків якої наполягає позивач у касаційній скарзі, здійснивши аналіз положень Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації", зробила такі висновки:
"законодавець лише в необхідних загальних рисах врегулював порядок реалізації релігійними громадами права на зміну підлеглості у канонічних і організаційних питаннях:
1) рішення про зміну підлеглості та внесення відповідних змін або доповнень до статуту ухвалюється загальними зборами релігійної громади. Такі загальні збори релігійної громади можуть скликатися її членами;
2) рішення про зміну підлеглості та внесення відповідних змін або доповнень до статуту ухвалюється не менш як двома третинами від кількості членів релігійної громади, необхідної для визнання повноважними загальних зборів релігійної громади відповідно до статуту (положення) релігійної громади;
3) рішення про зміну підлеглості та внесення відповідних змін або доповнень до статуту засвідчується підписами членів відповідної релігійної громади, які підтримали таке рішення.
При цьому законодавець визнав автономію релігійної громади у визначенні кількості її членів, необхідної для визнання повноважними загальних зборів релігійної громади, а також у питаннях членства на таких засадах:
- членство в релігійній громаді ґрунтується на принципах вільного волевиявлення, а також на вимогах статуту (положення) релігійної громади;
- релігійна громада на власний розсуд приймає нових та виключає існуючих членів громади в порядку, встановленому її статутом (положенням)".
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03.04.2024 у справі №   906/1330/21 зазначила, що в питанні наявності порушеного права, що є підставою для звернення до суду, необхідно враховувати, що право на свободу віросповідання включає забезпечення вільної можливості сповідувати свою релігію, дотримуватися релігійної практики та релігійних обрядів як одноособово, так і спільно з іншими єдиновірцями.
Велика Палата Верховного Суду у наведеній постанові виходила з того, що законодавець у частині восьмій статті 8 Закону закріпив правило, спрямоване на захист права на свободу віросповідання частини громади, яка не згідна з рішенням про зміну підлеглості: вона має право утворити нову релігійну громаду і укласти договір про порядок користування культовою будівлею і майном з їхнім власником (користувачем). Тому далі Велика Палата Верховного Суду виходила з того, що самим визнанням державою права на вільну зміну релігійною громадою підлеглості в канонічних і організаційних питаннях з тих підстав, на які вказує позивач, не може порушуватись право настоятеля цієї громади чи її члена на свободу віросповідання.
З огляду на викладене, суди попередніх інстанцій правильно зазначили, що відсутність рішення настоятеля Релігійної громади, що прийнято відповідно до статуту Релігійної громади у редакції 2009 року, про скликання парафіяльних зборів, не є порушенням процедури скликання зборів, що відбулись 03 лютого 2024 року. Статут Релігійної громади у редакції 2009 року визначав тільки загальні умови членства, не передбачаючи окремих формалізованих процедур прийняття нових членів релігійної громади, порядок їхнього обліку, припинення такого членства тощо, що давало б змогу визначити загальний склад Релігійної громади, від якого слід обчислювати дві третини,      та ідентифікувати      тих чи інших осіб як членів громади.
Право членів релігійної громади на скликання загальних зборів встановлено в Законі. 
Відповідно до частин першої, другої статті 8 Закону релігійна громада є місцевою релігійною організацією віруючих громадян одного й того самого культу, віросповідання, напряму, течії або толку, які добровільно об`єдналися з метою спільного задоволення релігійних потреб.
Членство в релігійній громаді ґрунтується на принципах вільного волевиявлення, а також на вимогах статуту (положення) релігійної громади. Релігійна громада на власний розсуд приймає нових та виключає існуючих членів громади у порядку, встановленому її статутом (положенням).
Тобто релігійну громаду Закон характеризує як місцеву релігійну організацію.
Релігійні громади в Україні, як правило, створюються в межах одного населеного пункту, поряд з цим існують непоодинокі випадки, коли релігійна громада створена у тісному зв`язку з культовою спорудою, яка є єдиною на декілька населених пунктів, тобто забезпечує спільне задоволення релігійних потреб вірян певної місцевості.
Зважаючи на ці особливості створення і функціонування релігійних громад, членами релігійної громади можуть також бути особи, які мешкають в іншому населеному пункті, ніж той, у якому знаходиться культова споруда та який не є занадто від неї віддаленим.
Також у межах однієї територіальної громади можуть діяти декілька релігійних громад (або жодної) різної віри, культу, течії тощо.
З огляду на те, що Закон характеризує релігійну громаду як місцеву релігійну організацію, територіальному критерію має надаватися певне значення й у питанні членства в релігійній громаді. 
Отже, приймаючи до уваги відповідні положення Закону, традиції релігії, до якої належить релігійна організація у цій справі, а також із врахуванням правових висновків Великої Палати Верховного Суду в постанові від 03.04.2024 у справі №906/1330/21, суди попередніх інстанцій врахували зв`язок церковної організації і територіального устрою, статус релігійної громади саме як місцевої релігійної організації, покликаної забезпечувати віросповідні потреби вірян насамперед певної місцевості.
Дотримання принципу вільного волевиявлення, визначеного в ч.2 ст.8 Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації", здійснюється шляхом реалізації права на свободу совісті, закріпленого в ст.3 Закону, а правом на прийняття рішення про включення нових та виключення існуючих членів релігійної громади володіє виключно релігійна громада, яка приймає таке рішення в порядку визначеному статутом (положенням). 
Однак, зі змісту статуту судами не встановлено будь-якого врегульованого порядку та чітких критеріїв щодо прийняття членів у релігійну громаду, а також порядку їх обліку та ведення реєстру, які б дали можливість чітко ідентифікувати реальну кількість членів релігійної громади. Не визначено такого порядку і Законом України «Про свободу совісті та релігійні організації".
З огляду на вказане, а також враховуючи, що ні законодавство України, ні статут релігійної організації не містить поняття фіксованого членства в релігійній громаді та визначеної процедури прийняття в члени релігійної громади, суди попередніх інстанцій  правильно відхилили доводи позивача про неналежність осіб, що прийняли 03 лютого 2024 року участь у зборах, до членства у Релігійній громаді.      
Сам факт      проведення зборів 03 лютого 2024 року, позивачем не спростовано, у той час як відсутність фіксованого членства у Релігійній громаді та відсутність будь-яких об`єктивних доказів невідповідності осіб, що брали  участь у зборах, вимогам п. 2.1 статуту Релігійної громади у редакції 2009 року,  виключає сумнів у зафіксованих у Протоколі даних про присутність на зборах 77 членів Релігійної громади. 
Оцінюючи доводи щодо неналежності членів Релігійної громади ОСОБА_3 та ОСОБА_4 внаслідок здійснення ними підприємницької діяльності не в смт   Коцюбинське суди попередніх інстанцій врахували правові висновки, наведені Великою Палатою Верховного Суду від 03.04.2024 у справі №   906/1330/21 та правильно зазначили, що можлива неналежність цих осіб до територіальної громади смт   Коцюбинське не є тими обставинами, які унеможливлюють їх членство у Релігійній громаді.      
Як встановлено судами попередніх інстанцій, на зборах 03.02.2024 були присутніми 77 осіб. Згідно протоколу рішення приймалися одноголосно.
З огляду на відсутність даних, які б дозволяли перевірити регулярне відвідування богослужіння, суди врахували критерій територіального зв`язку, тобто проживання у місцевості, де діє релігійна громада, оскільки відповідність цьому критерію робить можливим виконання умови про регулярне відвідування богослужіння. (Подібного висновку дійшла і Велика Палата Верховного Суду в постанові від 03.04.2024 у справі №906/1330/21). 
Позивачем не наданого жодного доказу, на якій підставі він не вважає жителів смт.   Коцюбинське, які взяли участь у спірних зборах та прийняли оскаржуване рішення про зміну канонічного підпорядкування, не парафіянами релігійної громади, настоятелем якої він був. Всі заперечення позивача зводяться до невизнання парафіянами релігійної громади виключно ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , у той час як згідно з протоколом участь у зборах взяли 77 особи.
З огляду на викладене, Верховний Суд відхиляє посилання скаржника на те, що у зборах брали участь особи, які не є членами Парафіяльних зборів та не є вірянами Української православної Церкви, оскільки саме позивач (скаржник) стверджує, що оспорювані рішення загальних зборів релігійної громади приймались особами, які не були членами цієї громади, відповідно саме він мав довести, на чому ґрунтуються такі твердження, тобто вказати на критерії, які дозволяли б суду встановити, чи є певна особа членом громади.
Враховуючи зазначене та встановлені судами обставини справи, зокрема відсутність обліку  членів релігійної громади, що давало б змогу визначити загальний склад Релігійної громади, від якого слід обчислювати дві третини та ідентифікувати тих чи інших осіб як членів громади, Верховний Суд вважає недоведеними твердження скаржника про ухвалення спірних рішень на зборах за відсутності кворуму.
Частина жителів смт. Коцюбинське вирішили добровільно змінити канонічну приналежність, перейшовши до Православної Церкви України, чим виразили своє право на свободу віросповідання, необхідне у демократичному суспільстві. Реалізація такого права релігійної громади не може бути обмеженою особистими інтересами особи, яка не згідна із прийнятими рішеннями про канонічне підпорядкування релігійної громади.
Крім того, як вірно врахували господарські суди попередніх інстанцій, відповідно до ч. 8 ст. 8 Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації" частина громади, не згідна з рішенням про зміну підлеглості, має право утворити нову релігійну громаду і укласти договір про порядок користування культовою будівлею і майном з їхнім власником (користувачем).
З огляду на викладене, вірним є висновок судів про недоведеність позивачем порушення прав останнього оскаржуваним рішенням.
Верховний Суд з огляду на викладені вище висновки вважає, що у судів попередніх інстанцій, на підставі доказів, які були надані сторонами, були відсутні підстави для висновку про порушення Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації"  при ухваленні оспорюваного рішення Релігійної громади і, як наслідок, для втручання у справи Релігійної громади шляхом визнання цього рішення недійсним. Отже, суди у цій справі прийняли правильне по суті рішення про відмову в задоволенні позову.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03.04.2024 у справі №   906/1330/21 зазначила, що у контексті визнаного державою права на вільну зміну релігійною громадою підлеглості у канонічних і організаційних питаннях ідеться про те, що встановлений державою механізм реалізації цього права (шляхом ухвалення рішення загальними зборами) не може бути знівельований встановленням вимог, які фактично унеможливлюють реалізацію самого цього права, навіть якщо ці вимоги відповідають ієрархічній та інституційній структурі релігійної організації.
Тобто йдеться про те, щоб поставити дійсність рішення релігійної громади про зміну підлеглості в канонічних і організаційних питаннях та визнання державою цього рішення в залежність від умови обов`язкового схвалення (згоди) ієрарха релігійної організації, з-під підлеглості якій громада має намір вийти і яка вочевидь такому її рішенню опирається.
Однак прийняття такого підходу робить неможливим реалізацію визнаного державою права на вільну зміну релігійною громадою підлеглості в канонічних і організаційних питаннях, а саме право - ілюзорним.
Зміна підлеглості в канонічних питаннях таким чином стає неможливою без санкції ієрарха церкви, з підлеглості якій має намір вийти релігійна громада. Якби держава законодавчо закріпила цей порядок або суди, застосовуючи Закон, визнавали б обов`язковість такої санкції ієрарха для того, аби зміна підлеглості в канонічних питаннях визнавалась державою, то мала б місце ситуація, у якій держава поставила б визнання релігійної громади в залежність від волі визнаної церковної влади, яка вочевидь такому визнанню громади опирається, що свідчило б про недотримання нею обов`язку бути нейтральною та неупередженою у відносинах з різноманітними релігіями, конфесіями та переконаннями.
Верховний Суд не встановив порушень судами      ст. ст. 8, 12 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації», та не вбачає невідповідності висновків судів попередніх інстанцій правовим позиціям,      викладеним в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.04.2024 у справі №906/1330/21, яка наведена позивачем в якості підстави для касаційного оскарження, та яка була врахована судами попередніх інстанцій у цій справі.
Отже, наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена у пункті 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, не отримала підтвердження після відкриття касаційного провадження.
Незгода скаржника з рішеннями судів попередніх інстанцій або з правовою оцінкою та правовими висновками, які містяться в рішеннях, не свідчить про їх незаконність.
За таких обставин, перевіривши застосування судами першої і апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права на підставі встановлених судами фактичних обставин справи та в межах наведених у касаційній скарзі доводів, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, Верховний Суд дійшов висновку про необґрунтованість скарги та про відсутність підстав для скасування оскаржуваних судових рішень.
Висновки Верховного Суду
За змістом пункту 1 частини 1 статті 308 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно з частиною першою статті 309 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Верховний Суд, переглянувши оскаржувані судові рішення в межах наведених у касаційній скарзі доводів, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, вважає, що рішення місцевого господарського суду та постанова суду апеляційної інстанції ухвалені із додержанням норм матеріального та процесуального права, тому підстав для їх зміни чи скасування з підстав, викладених у касаційній скарзі немає.
Судові витрати
З огляду на те, що суд відмовляє у задоволенні касаційної скарги судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, покладаються на скаржника.
Керуючись статями 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, суд
ПОСТАНОВИВ:
1. Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
2. Рішення Господарського суду міста Києва від 24.04.2025 та постанову    Північного апеляційного господарського суду від 15.09.2025 у справі №   910/7956/24 залишити без змін.
3. Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                          О. Баранець 

Судді                                                                                                    О. Кролевець

                                                                                                    О. Мамалуй